בוקר טוב.
כשהייתי ילד קטן,
חוויתי חוויה ששינתה את חיי,
ובזכותה אני נמצא כאן היום.
מדובר ברגע אחד
שהשפיע באופן עמוק על הדרך בה אני חושב על
אומנות, עיצוב והנדסה.
לגבי הרקע שלי, התמזל מזלי לגדול
במשפחה של אוהבי אומנות ואמנים מוכשרים
באחת מהערים המדהימות בעולם.
אבי, ג'והן פרן, שהלך לעולמו כשהייתי בן 15,
היה אמן בתשוקתו ובמקצועו,
ממש כמו אמי, ריי.
הוא היה אחד ממייסדי האסכולה הניו יורקית
של הציור האקספרסיוניסטי המופשט,
אשר ביחד עם בני דורו,
המציאו את האומנות האמריקאית המודרנית,
ותרמו לקידום רוח הזמן האמריקאית
ולפיתוח האומנות המודרנית של המאה ה- 20.
מדהים לחשוב על כך, שאחרי אלפי שנים
בהם אנשים יצרו בעיקר אומנות שהציגה את המציאות,
האומנות המודרנית, שבאופן יחסי
היא בת כ- 15 דקות,
הספיקה להתפשט בכל העולם.
כפי שקרה להמצאות חשובות רבות אחרות,
השינויים העמוקים לא דרשו טכנולוגיה חדשה,
רק חשיבה מקורית ונכונות להתנסות,
בתוספת גמישות אל מול הביקורת
והדחייה מהעולם.
בביתנו, האומנות נכחה בכל מקום.
היא הייתה כמו חמצן,
מקיפה אותנו וחיונית לחיינו.
כשצפיתי בו מצייר,
אבא לימד אותי שאומנות
אינה עוסקת בקישוט,
אלא היא דרך חלופית להעברת רעיונות,
שיכולה לגשר בין עולמות
הידע והתובנה.
בהתחשב בסביבה האמנותית בה גדלתי,
ניתן היה להניח שאני אמשיך
ואצטרף לעסק המשפחתי,
אבל לא.
אני בחרתי בדרך של רוב הילדים
שמתוכנתים מבחינה גנטית
לשגע את ההורים.
לא הבעתי כל עניין בקריירה אמנותית,
בטח שלא בציור.
אני אהבתי אלקטרוניקה ומכונות --
לפרק אותם, לבנות מחדש,
לגרום להם לעבוד.
למזלי, היו במשפחתי גם כמה מהנדסים,
ויחד עם הורי,
הם היו המודלים לחיקוי שלי.
מה שהיה משותף לכולם
היה שהם עבדו מאד, מאד קשה.
סבא שלי היה הבעלים והמפעיל של מפעל לייצור ארונות
מטבח מלוחות פח בברוקלין.
בסופי השבוע, היינו הולכים חד לרחוב קורטלנדט,
בו ישבו תחנות הרדיו של העיר ניו-יורק.
שם היינו נוברים בערמות עצומות
של פסולת אלקטרונית,
ועבור פרוטות היינו מביאים הביתה אוצר
כמו מחשבי הכוונה אנלוגיים של פצצות
וחלקים של מחשבי מנורות מתוצרת IBM.
לטעמי, המציאות הללו היו שימושיות ומרתקות.
למדתי על הנדסה ועל הדרך בה דברים עובדים,
לא בבית הספר
אלא על ידי פירוק ולמידה
של אותם מתקנים אלקטרוניים מסובכים.
ביליתי שעות בכל יום בפרוק מתקנים,
וכפי שאתם רואים לא התחשמלתי למוות בתהליך.
החיים היו נפלאים.
אבל, בכל קיץ, למרבה העצב,
נאלצתי לזנוח את המכונות
ולנסוע עם הורי אל מעבר לים
על מנת לחוות את עולם ההיסטוריה, האומנות והעיצוב.
ביקרנו במוזיאונים הגדולים בעולם ובבניינים ההיסטוריים
של אירופה והמזרח התיכון,
אבל על מנת לעודד את ההתעניינות שלי
במדע ובטכנולוגיה,
ההורים שלי היו משאירים אותי במקומות
כמו מוזיאון המדע של לונדון,
שם הייתי משוטט במשך שעת לבדי,
ולומד את ההיסטוריה של המדע והטכנולוגיה.
ואז, כשהייתי בערך בן 9,
נסענו לרומא.
ביום קיץ חם מאד אחד,
ביקרנו במבנה דמוי תוף שמבחוץ
לא נראה מעניין במיוחד.
אבי אמר שהמבנה נקרא הפנתאון,
מקדש לכל האלים.
הבניין לא נראה מרשים מבחוץ,
כפי שציינתי, אבל כשנכנסנו פנימה,
שלושה דברים הממו אותי מיד:
ראשית, היה נעים וקריר בתוך הבניין
למרות החום המעיק בחוץ.
היה חשוך מאד, מקור האור היחיד
היה פתח גדול בגג.
אבא הסביר לי שלא מדובר בחור גדול ופתוח,
אלא בפתח שמכונה 'אוקולוס'
עין לשמיים.
והיה משהו נוסף במקום,
לא ידעתי למה, אבל הוא הרגיש מיוחד.
בזמן שהלכנו לכיוון מרכז החדר,
הבטתי למעלה לשמיים דרך האוקולוס.
זו הייתה הפעם הראשונה בה ראיתי כנסייה
שאפשרה קשר עין ישיר
בין אלוהים לאדם.
אבל אני תהיתי, מה קורה כשיורד גשם?
אבי אולי קורה לפתח אוקולוס,
אבל מדובר, בפועל, בפתח גדול בגג.
הבטתי למטה, וראיתי תעלות ניקוז
שנחצבו ברצפת האבן.
ככל שהתרגלתי לחושך,
הצלחתי לראות עוד פרטים של רצפת הבניין
ואת הקירות המקיפים.
לא היו כאן פרטים מעניינים, רק הפסלים הרגילים
שראינו ברחבי העיר רומא.
למעשה, נראה כאילו איש המכירות האבן של הדרך הרומית (ויה אפיה)
הגיע למקדש
עם אותן דוגמאות שַיִש, הציג אותן לקיסר אדריאנוס,
ואדריאנוס אמר, "נראה לי שניקח הכל."
(צחוק)
אבל התקרה הייתה מדהימה.
היא נראתה כמוו הכיפה הגאודזית (כיפת משולשים) של האדריכל באקמינסטר פולר.
ראיתי כיפות כאלה בעבר,
ובאקי היה חבר של אבי.
הכיפות היו מבנים מודרניים, עתירי טכנולוגיה, מרשימים,
ברדיוס של 40 מטר
שלא במקרה, היה גם הגובה שלהן.
אהבתי את המבנה.
הוא היה יפהפה ושונה מכל מבנה שראיתי קודם לכן,
אז שאלתי את אבי, "מתי בנו אותו?"
והוא ענה, "לפני 2,000 שנה בערך."
ואני אמרתי, "לא, התכוונתי לגג."
אתם מבינים, אני הנחתי שמדובר בגג מודרני
שהוקם מעל המבנה בגלל שהגג המקורי נהרס באחת ממלחמות העבר.
אבי אמר, "זה הגג המקורי."
הרגע הזה שינה את חיי,
ואני זוכר זאת כאילו זה קרה אתמול.
בפעם הראשונה בחיי, הבנתי שהיו אנשים חכמים
כבר לפני 2,000 שנה. (צחוק)
אף פעם לא חשבתי על זה.
עבורי, הפירמידות בגיזה,
ביקרנו בהן שנה קודם,
והן היו מרשימות, עם עיצוב יפה,
אבל תבינו, אם היו נותנים לי תקציב בלתי מוגבל,
20,000 עד 40,000 עובדים, ובין 10 ל- 20 שנה
על מנת לסתת ולגרור את לבני האבן מקצות הארץ,
וגם אני אבנה פירמידות.
אבל שום כוח עצמתי בעולם
לא יכול לבנות מבנה כמו כיפת הפנתאון,
לא לפני 2,000 שנה, לא היום.
ודרך אגב, מדובר גם כיום
בכיפת הבטון הלא מזוין הגדולה ביותר שנבנתה אי-פעם.
בניית הפנתאון דרשה שימוש בנִסִים.
ובנסים, אני מתכוון לדברים
שמבחינה טכנית הם קרוב לבלתי-אפשריים,
סיכון גבוה מאד, שלא בטוח
שניתן לבצע בזמן הזה,
ובטח לא על ידיכם.
לדוגמה, הנה כמה נסים של הפנתאון.
על מנת לאפשר את בניית המבנה,
הם היו חייבים להמציא בטון חזק במיוחד,
ולשלוט במשקל,
על ידי שינוי צפיפות האגריגט
ככל שהם התקדמו עם גובה הכיפה.
על מנת לאפשר חוזק וקלות משקל, שלד הכיפה
נבנה מחמש טבעות של תקרת קסטה,
בקוטר הולך וקטן,
שנותן אפקט דרמטי
לעיצוב הכיפה.
היה קריר ונעים בתוך המבנה
בשל המסה התרמית העצומה שלו,
הולכת טבעית של אויר חם כלפי מעלה
דרך האוקולוס,
ויצירת אפקט ונטורי כאשר הרוח נושבת
מעל פני ראש הבניין.
גיליתי בפעם הראשונה שהאור עצמו
הוא ממשי.
עמוד האור שקרן דרך האוקולוס
היה יפה ומוחשי בעת ובעונה אחת,
ואני הבנתי בפעם הראשונה
שניתן לעצב אור.
יותר מכך, הבנתי שמכל צורות העיצוב,
העיצוב הנראה לעין,
הן חסרות משמעות בלי האור,
מכיוון שללא אור, לא ניתן לראות אותן.
הבנתי גם שלא הייתי האדם הראשון
שחשב שהמקום מיוחד מאד.
המקום שרד את נזקי כוח הכבידה, הברברים, שודדים, אנשי פיתוח
ואת נזקי הזמן עד שהפך
למה שאני מאמין שהוא הבניין
המאוכלס במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה.
בעיקר בעקבות אותו ביקור,
הבנתי,
שבניגוד למה שלמדתי בבית הספר,
עולמות האומנות והעיצוב
אינם מתנגשים
עם עולמות המדע וההנדסה.
הבנתי שהשילוב,
יכול ליצור דברים מדהימים
שלא יכלו להתקיים בעולם אחד ללא האחר.
אבל בבית הספר, פרט למספר מקרים חריגים,
התייחסו אליהם כאל עולמות נפרדים,
ומתייחסים אליהם כך גם כיום.
המורים שלי אמרו לי שאני חייב להתרכז
ולבחור לעסוק באחד או בשני.
אבל, הדרישה לבחור בעולם אחד
רק גרמה לי להעריך יותר את אותם אנשי אשכולות
כמו מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י,
בנג'מין פרנקלין,
אנשים שעשו את ההפך הגמור.
וזה גרם לי לקבל באהבה את הקשיים
ולהיות בשני העולמות.
אז איך פרויקטים המציגים יצירות חדשנית ומורכבות טכנית
כמו הפנתאון באים לעולם?
מישהו בעצמו, אולי הקיסר אדריאנוס,
היה בעל חזון יצירתי.
הם נזקקו גם ליכולת לספר את הספור בצורה משכנעת ולכישורי הנהגה
לשם גיוס המשאבים וההוצאה לפועל של הפרויקט,
הבנה של מסתרי המדע והטכנלוגיה
והיכולת והידע
לפתח את החדשנות הטכנולוגית מעבר לידע הקיים.
אני מאמין שעל מנת ליצור מהלכים חדשניים כל כך
דרושים לפחות חמישה נסים.
הבעיה היא, שלא משנה עד כמה אתה כשרוני,
עשיר או חכם,
אתה זוכה רק בנס או נס וחצי.
וזהו. זו המכסה.
ואז נגמרים לך הזמן, הכסף, ההתלהבות,
מה שלא יהיה.
תזכרו, רוב האנשים אפילו לא יכולים לדמיין
אחד מהנסים הטכנולוגיים הללו,
ודרושים לפחות חמישה כדי לבנות מבנה כמו הפנתאון.
מניסיוני, מדובר באנשי חזון נדירים
שיכולים לחשוב במקביל על עולם האומנות,
העיצוב וההנדסה
ויש להם את היכולת להבחין
באחרים שהצליחו ללכוד את הנסים
על מנת להצליח וליישם את מטרתם.
אותם אנשים מונעים על ידי החזון שלהם,
הם אוזרים אומץ ונחישות
על מנת לבצע את הנסים הנוספים הדרושים
והם לא מהססים להתמודד עם מכשולים
שאחרים חושבים שהם בלתי עבירים
על מנת להפוך אותם לחלק מתכונות היצירה.
קחו כדוגמה את האוקולוס בפנתאון.
משמעות ההתעקשות לעצב כיפה עם פתח בראשה,
הייתה שלא ניתן היה להשתמש ברוב הטכנולוגיה המבנית
שפותחה לשם בניית הקשתות הרומיות.
מנגד, במקום לקבל את הקושי
ולנסות לתכננן מחדש את המשקלים וחלוקת העומסים,
מתכנני הפנתאון המציאו עיצוב חדשני שיכול להתקיים
רק אם יש פתח גדול בתקרה.
ברגע שזה בוצע, מקבלים מבנה אסתטי
עם יתרונות העיצוב הנובעים מכניסת האור, הקירור המובנה
והקשר הישיר בין האדם לשמים מעליו.
לא רע.
אותם אנשים האמינו לא רק
שהבלתי אפשרי יכול להתבצע,
אלא שהוא חייב להתבצע.
מספיק לדבר על היסטוריה עתיקה.
מהן הדוגמאות מזמננו של חדשנות
המשלבת עיצוב יצירתי
והתקדמות טכנולוגית כה משמעותית
שנזכור אותן
גם בעוד אלף שנה?
ובכן, הנחתת אדם על הירח היא דוגמה טובה,
והחזרתו בשלום לכדור הארץ היא דוגמה לא רעה גם כן.
ואם מדברים על צעדים גדולים:
קשה דמיין רגע יותר משמעותי
בהיסטוריה האנושית
מאשר הרגע בו עזבנו לראשונה את עולמנו
ודרכנו על אחר.
ומה קרה אחרי הנחיתה על הירח?
אני מתפתה להגיד שהפנתאון של ימינו
הוא רשת האינטרנט,
אבל נראה לי שזו טעות,
או לפחות שמדובר בחלק מהסיפור.
האינטרנט אינו פנתאון.
זה דומה יותר להמצאת הבטון:
חשוב, נחוץ באופן מוחלט
על מנת לבנות את הפנתאון,
בעל כושר עמידה,
אבל לחלוטין לא מספיק בפני עצמו.
אבל, ממש כמו שהטכנולוגיה של ייצור הבטון
הייתה הכרחית לשם יצירת הפנתאון,
מעצבים חדשים ישתמשו בטכנולוגיות האינטרנט
על מנת ליצור רעיונות חדשים שישרדו לאורך זמן רב.
הטלפון החכם הוא דוגמה מושלמת.
בקרוב, לרוב האנשים על פני כדור הארץ
יהיה טלפון חכם,
והרעיון שניתן לקשר בין כל האנשים
גם למאגרי ידע וגם אחד לשני יחזיק מעמד לאורך שנים.
ומה השלב הבא?
איזו התקדמות ממתינה לנו שתהייה מקבילה לפנתאון?
כשאני חושב על כך,
אני דוחה הרבה אפשרויות
דרמטיות שעשויות להתגלות בעתיד,
כמו מציאת תרופה לסרטן.
למה? כי פנתאונים מבוססים
על עיצוב של עצמים פיזיים,
עצמים שנותנים השראה כבר כשאתה רואה אותם
וחווה אותם,
והם ימשיכו לעורר השראה לנצח.
מדובר בשפה מסוג שונה, כמו אומנות.
ההמצאות החיוניות האחרות שמאריכות את חיינו
ומקלות על סבל הן, כמובן, חיוניות,
ומדהימות,
אבל הן חלק מרצף
של הידע הכולל והטכנולוגיה שלנו,
כמו האינטרנט.
אז מה הלאה?
אולי בניגוד להיגיון,
אני מנחש שמדובר בחזון
מסביבות שנת 1930
שחזר לחיים כל עשור מאז המצאתו:
כלי רכב עצמאיים.
עכשיו אתם חושבים, עזוב אותנו.
איך אתה טוען שגרסה מתקדמת של בקרת השיוט
תשפיע על חיינו באופן מהותי?
תראו, רוב העולם שלנו
תוכנן סביב כבישים ואמצעי תחבורה.
הכבישים היו חיוניים להצלחת
האימפריה הרומית
ממש כמו שמערכת הכבישים המהירים
חיונית לשגשוג ולהתפתחות
של ארה"ב.
היום, הכבישים שמקשרים את עולמנו
נשלטים על ידי מכוניות ומשאיות
שכמעט ולא השתנו
ב- 100 השנים האחרונות.
למרות שזה לא ברור כיום,
כלי רכב עצמאיים יהיו הטכנולוגיה הראשית
שתאפשר לנו לעצב מחדש את הערים שלנו,
ובעקבות זאת, את התרבות האנושית.
וזו הסיבה:
ברגע שרכבים עצמאיים יהפכו לנחלת הכלל,
כל שנה, הם יצילו
את חייהם של עשרות אלפי אנשים בארה"ב לבדה
ומיליון ברחבי העולם.
צריכת האנרגיה של מערכות התחבורה וזיהום האויר
יצטמצמו באופן דרמטי.
רוב הפקקים בכבישים
בתוך ומחוץ לערים, ייעלמו.
הן יאפשרו דרכים חדשות ומופלאות
לעיצוב מחדש של הערים, העבודה,
והדרך בה אנו חיים.
נגיע לכל מקום מהר יותר
והחברה תהנה מעליה משמעותית בפריון העבודה,
שהולכת לאיבוד כיום בישיבה בפקקים תוך כדי זיהום האוויר.
אבל למה עכשיו? למה אנחנו חושבים שהמהפכה בפתח?
מפני שבמהלך 30 השנה האחרונות,
אנשים שבאים מחוץ לתעשיית הרכב
הוציאו מיליארדים רבים
על פיתוח הנסים הדרושים,
לצורך מטרות שונות לגמרי.
אם נבחן גופים כמו DARPA , האוניברסיטאות,
וחברות מסחריות שאינן חלק מתעשיית הרכב
כדי לשים לב שאם היינו מתנהגים בחכמה,
רכבים עצמאיים יכלו לנסוע בדרכים כבר היום.
אז מהם חמשת הנסים הדרושים לשם רכבים עצמאיים?
אחד, צריך לדעת
איפה אנחנו ואת השעה המדויקת.
הבעיה הזו נפתרה על ידי מערכת לווייני ה- GPS,
מערכת המיקום העולמית,
שממשלת ארה"ב שיגרה לחלל.
צריך לדעת היכן נמצאים כל הכבישים,
מה הם חוקי התנועה, ולאן רוצים לנסוע.
כל הצרכים של מערכת ניווט אישית,
מערכת ניווט לרכב,
ומפות מבוססות רשת פותרות את כל הבעיות הללו.
נהייה חייבים להשתמש בתקשורת רציפה
עם רשתות מחשוב בעלות ביצועים גבוהים
ועם כלי הרכב שסביבנו
על מנת להבין את כוונתם.
טכנולוגיות האלחוט שפותחו עבור המכשירים הניידים,
עם מעט התאמות,
מתאימים בדיוק לפתור את הבעיות הללו.
ייתכן שנצטרך מספר כבישים שיוגבלו לתנועת רכבים עצמאיים
בתחילת הדרך
על מנת שהחברה ועורכי הדין
יסכימו שמדובר במערכת בטוחה לשימוש הכלל.
נתחיל בנתיבי תחבורה ציבורית
ונתפשט משם.
ולסיום, חשוב שהרכב ידע לזהות
אנשים, תמרורים ועצמים.
ראיית מכונה, חיישנים מיוחדים, מערכות מחשוב חזקות
מסוגלות לעשות את רוב הדברים,
אבל מסתבר ש'רוב הדברים' אינם מספיק טובים
עבור המשפחות הפרטיות שלנו.
מדי פעם, בני אדם יצטרכו להתערב בחישה.
לכן, ייתכן שיהיה צורך להעיר
את הנוסעים ברכב ולשאול אותם מה לעזאזל
הגוש הגדול שעומד באמצע הכביש.
לא רע, וזה ייתן לנו תחושה של מטרה
בעולם החדש.
מעבר לכך, ברגע שהנהגים הראשונים יסבירו
למכוניות המבולבלות שלהם
שהתרנגול הענקי בצומת
הוא בעצם מסעדה,
וניתן להמשיך ולנהוג,
כל שאר המכוניות על פני כדור הארץ
ידעו זאת מאותו רגע והלאה.
חמישה נסים, רובם מומשו,
וכיום דרוש לנו רק חזון ברור
של העולם העתידי שיהיה מלא ברכבים עצמאיים
בעיצוב יפה, מפתה ושימושי
פלוס המון כסף ועבודה קשה
על מנת להביא אותם לבתים שלנו.
ההתחלה נמצאת רק שנים ספורת לפנינו,
ואני מעריך שרכבים עצמאיים
ישנו את העולם באופן קבוע
בעשורים הבאים.
לסיכום, אני נוטה להאמין
שהמרכיבים ליצירת הפנתאון הבא
נמצאים כבר סביבנו,
רק מחכים לבעלי החזון ביננו
בעלי הידע הנרחב,
כישורים בשלל תחומים,
ותשוקה לוהטת
על מנת לרתום אותם ולהפוך את החלום למציאות.
אבל האנשים הללו לא צצים
באופן ספונטני לאוויר העולם.
צריך לטפח אותם ולעודד אותם
החל בילדותם המוקדמת.
אנחנו חייבים לאהוב אותם ולעזור להם
לגלות את האהבות שלהם.
אנחנו צריכים לעודד אותם לעבוד קשה
ולעזור להם להבין שכשלון
הוא מרכיב חיוני עבור הצלחה,
כמו גם התמדה.
אנחנו צריכים לעזור להם לגלות את המודלים אותם הם יחקו,
ולטעת בלבם בטחון ואמונה בעצמם
ואמונה שהכל אפשרי,
וממש כמו שסבי לקח אותי לקנות שאריות מחשבים,
וממש כמו שהורי עשו
כשהם לקחו אותי למוזיאון המדע,
אנחנו צריכים לעודד אותם למצוא את דרכם העצמאית,
אפילו אם היא שונה מאד מדרכנו.
מילה אחת של אזהרה:
אנחנו צריכים מדי פעם לנתק אותם
מהנסים המודרניים להם הם רגילים,
המחשבים, הטלפונים, מחשבי הלוח,
מכונות המשחק והטלוויזיות,
להוציא אתם החוצה לשמש
על מנת שהם יחוו גם את נפלאות הטבע
וגם את נפלאות העיצוב של עולמנו,
הכוכב שלנו והתרבות שלנו.
אם לא נעשה זאת, הם לא יבינו
מהם אותם דברים נפלאים
שיום אחד יהיו תחת אחריותם.
אנחנו חייבים גם שהם יבינו
משהו שאיננו מוערך מספיק
בחברה הטכנולוגית של ימינו,
שאומנות ועיצוב
אינן מותרות,
ואינן משהו שנוגד
את ערכי המדע וההנדסה.
הן בעצם הגורם שהופך אותנו למיוחדים.
יום אחד, אם יהיה לכם זמן,
תיקחו אולי את הילדים שלכם
לבקר בפנתאון האמתי,
כמו שאנחנו ניקח את בתנו קירה,
על מנת שיחוו בעצמם
את העצמה הטמונה בעיצוב המדהים שלו
שביום רגיל אחד בעיר רומא,
הצליחו לגשר על פני 2,000 שנה
ולשנות את מהלך חיי.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)