Dobré ráno.
Když jsem byl malý kluk.
Zažil jsem věc, která mi změnila život
a která je vlastně důvodem, proč jsem dnes tady.
Ten jeden okamžik
hluboce ovlivnil mé smýšlení
o umění, designu a inženýrství.
Pro zajímavost, měl jsem štěstí vyrůstat
v rodině milujících a talentovaných umělců
v jednom z nejkrásnějších měst na světě.
Můj otec, John Ferren, který zemřel, když mi bylo 15,
byl umělec jak z lásky, tak z profese,
stejně jako moje matka, Rae.
Byl jedním z abstraktních expresionistů
z Newyorské školy, kteří
společně s jeho současníky,
vytvořili americké moderní umění
a podíleli se na posunu amerického myšlení
směrem k modernismu 20. století.
Není pozoruhodné, že po tisících letech,
kdy lidé tvořili zejména reprezentační umění,
je moderní umění, když to tak přirovnám,
staré asi 15 minut,
a přesto rozšiřující se.
Stejně jako s mnoho dalšími důležitými inovacemi,
tyto radikální myšlenky nepotřebovaly žádnou novou technologii,
jen otevřené myšlení a ochotu experimentovat,
a také odolnost vůči téměř světové kritice
a odmítnutí.
U nás doma bylo umění všudypřítomné.
Bylo jako kyslík,
všude kolem nás a potřebné k životu.
Když jsem ho sledoval malovat,
otec mě naučil, že umění
není o tom být ozdobou,
ale je jen jiným způsobem, jak vyjadřujeme myšlenky,
a ve skutečnosti může spojovat světy
znalostí a porozumění.
Díky životu v tak bohatém uměleckém prostředí,
byste mohli předpokládat,
že jsem byl nucen zaměřit se na to, co má rodina,
ale ne.
Šel jsem stejnou cestou jako většina dětí,
které jsou od přírody určeny k tomu, aby z nich jejich rodiče zešíleli.
Neměl jsem žádný zájem být umělcem,
a zejména ne malířem.
Miloval jsem elektroniku a stroje --
jejich rozebírání, stavbu nových
a jejich zprovozňování.
Naštěstí v mé rodině byli také inženýři
a spolu s mými rodiči
byli mými prvními vzory.
Co měli všichni společného
bylo, že všichni pracovali velmi a velmi tvrdě.
Můj dědeček vlastnil a řídil továrnu na výrobu
plechových kuchyňských skříněk v Brooklynu.
O víkendech jsme spolu jezdili na Cortlandt Street,
což byla v New Yorku ulice s obchody s elektronikou.
Tam jsme zkoumali obrovské množství nadbytečné elektroniky
a za pár babek jsme domů nosili poklady
jako zařízení pro shazování bomb z letadla (Norden bombsights)
a součástky z prvního trubkového počítače od IBM.
Tyto předměty mi přišly užitečné a zároveň fascinující.
Naučil jsem se o inženýrství a také, jako věci fungují,
ne ve škole,
ale tím, že jsem věci rozebíral a studoval
tato báječně složitá zařízení.
Toto jsem dělal několik hodin, každý den,
bez toho, aby mě zabil elektrický proud.
Život byl fajn.
Bohužel, každé léto
jsem se s těmito přístroji musel rozloučit,
zatímco jsem s rodiči cestoval za moře,
abych nasbíral zážitky s historií, uměním a designem.
Navštívili jsme krásná muzea a historické budovy,
jak v Evropě, tak na Blízkém Východě,
ale aby podpořili můj rostoucí zájem
o vědu a technologie,
klidně mě nechali na místech,
jako je Londýnské muzeum vědy,
kde jsem se mohl sám toulat nekonečné hodiny
a studovat historii vědy a technologií.
Potom, když mi bylo asi 9 let,
jsme jeli do Říma.
Jednoho, zvláště horkého, letního dne,
jsme navštívili oválnou budovu, která zvenku
nevypadala nijak zvlášť zajímavě.
Můj otec řekl, že se jmenuje Panteon,
chrám všech bohů.
Zvenku nevypadala vůbec tak výjimečně,
což jsem řekl, ale když jsme vstoupili dovnitř,
okamžitě mě zasáhly tři věci:
Zaprvé, byl tam příjemný chlad,
navzdory tomu strašnému horku venku.
Byla tam velká tma, jediným zdrojem světla
byla velká díra ve střeše.
Otec mi řekl, že to není jen velká díra,
ale že se tomu říká oculus,
oko do Nebe.
A to místo mělo něco do sebe.
Nevím proč, ale prostě působilo výjimečně.
Jak jsme přišli do středu místnosti,
podíval jsem se na Nebe skrz oculus.
Tohle by první kostel, ve kterém jsem byl,
a který mi poskytl neomezený pohled
mezi Bohem a člověkem.
Ale říkal jsem si, co se stane, když prší?
Otec to sice nazval oculus,
ale ve skutečnosti to opravdu byla velká díra ve střeše.
Podíval jsem se dolů a viděl v podlaze díry pro odtok vody,
které byly vyřezány do kamenné podlahy.
Jak si mé oči více zvykly na tmu,
byl jsem schopný vidět detaily podlahy
a okolních zdí.
Nebylo to nic zvláštního, jen samé sochařské věci,
které jsem viděl všude po Římě.
Vlastně to vypadalo jako Appiova cesta,
jako kdyby se objevil prodavač mramoru
s jeho knihou vzorků, ukázal to Hadriánovi,
a ten řekl: "Berem to všechno."
(Smích)
Ale ten strop byl úžasný.
Vypadal jako geodetický dům od Buckminstera Fullera.
Takové už jsem dřív viděl,
a Bucky byl kamarád mého otce.
Bylo to moderní, high-tech, působivé,
a obrovské, s rozpětím 43 metrů,
což, ne náhodou, byla přesně jeho výška.
To místo jsem miloval.
Bylo to opravdu nádherné a odlišné od všeho, co jsem do té doby viděl,
tak jsem se zeptal mého otce: "Kdy to bylo postaveno?"
On řekl: "Asi před 2000 lety."
A já řekl: "Ne, já myslím ta střecha."
Víte, myslel jsem, že to byla moderní střecha,
která byla postavena, protože ta původní
byla zničena během nějaké dávné války.
Řekl: "To je původní střecha."
Ten okamžik mi změnil život,
a já si ho pamatuji, jako kdyby to bylo včera.
Poprvé v životě jsem si uvědomil, že lidé byli chytří
i před 2000 lety. (Smích)
To mě nikdy nenapadlo.
Myslím tím, že pro mě byly pyramidy v Gize,
které jsme rok předtím navštívili,
působivé, celkem pěkný design,
ale koukněte, dejte mi neomezený rozpočet,
20 000 až 40 000 dělníků a 10 až 20 let,
abych nařezal a dotáhl kamenné kvádry přes celou zem
a já vám pyramidy postavím také.
Ale žádné množství hrubé síly
vám nepostaví kopuli Panteonu,
ani před 2 000 lety, ani dnes.
A mimochodem je to stále největší
nevyztužená betonová kopule, která byla kdy postavena.
Postavit Panteon potřebovalo několik zázraků.
Zázraky myslím věci, které jsou
technicky stěží možné,
velmi rizikové a možná nemusí být
možné je vůbec dokončit v tomto okamžiku a čase,
určitě ne vámi.
Pro příklad, zde jsou některé ze zázraků Panteonu.
Aby to bylo vůbec strukturálně možné,
museli vynalézt super-pevný beton
a ovlivňovat jeho váhu
změnou hustoty jeho směsi,
s tím, jak postupovali při stavbě nahoru.
Pro pevnost a lehkost bylo pro stavbu kopule
použito pět kruhů bloků,
které se zmenšovaly,
což dodává prvek silně dramatické perspektivy
k designu stavby.
Uvnitř bylo nádherné chladno
z důvodu její obrovské teplotní hmoty,
přirozenému proudění vzduchu směrem vzhůru
skrz oculus
a Venturiho efektu, když vítr fouká
přes střechu budovy.
Poprvé jsem objevil, že světlo samo
má podstatu.
Pruh světla zářící skrz oculus
byl krásný a hmatatelný
a já si poprvé uvědomil,
že světlo může být navrženo.
Dále, že všechny formy designu,
vizuální design,
ty všechny druhy jsou beze světla nepodstatné,
protože beze světla nic z toho nemůžete vidět.
Také jsem si uvědomil, že jsem nebyl prvním člověkem,
který si myslel, že toto místo je opravdu výjimečné.
Přežilo gravitaci, barbary, zloděje, developerské firmy
a pustošení času, aby se stalo,
co já myslím, nejdéle
nepřetržitě obydlenou budovou v historii.
Zejména kvůli této návštěvě
jsem pochopil,
že navzdory tomu, co mi bylo řečeno ve škole,
světy umění a designu
nebyly ve skutečnosti neslučitelné
s vědou a inženýrstvím.
Uvědomil jsem si, že když se dají dohromady,
můžete vytvořit věci, které jsou úžasné
a které by nemohly být vytvořeny samostatně.
Ale ve škole, s několika výjimkami,
se k nim přistupovalo jako k odděleným světům,
což platí dodnes.
Mí učitelé mi řekli, že to musím začít brát vážně
a soustředit se na jedno či druhé.
Navzdory jejich naléhání, abych se specializoval,
jen způsobili, že jsem opravdu obdivoval vševědy
jako byli Michelangelo, Leonardo da Vinci,
Benjamin Franklin,
lidé, kteří dělali přesný opak.
A to mě vedlo k přijetí
a touze být v obou světech zároveň.
Takže jak se tyto projekty s neopakovanou tvůrčí vizí a technickou složitostí
jako Panteon, ve skutečnosti stanou?
Někdo sám od sebe, pravděpodobně Hadrián,
musel mít geniální tvůrčí vizi.
Také bylo potřeba vypravěčských a vůdčích schopností,
které byly potřebné pro jeho financování a provedení
a zvládnutí vědy a technologie
se schopností a know-how
posunout existující inovace ještě dále.
Mé přesvědčení je, že tvorba takových vzácných změn
vyžaduje alespoň pět zázraků.
Problémem je, bez ohledu na to, jak talentovaný,
bohatý nebo chytrý jste,
že zvládnete jeden až jeden a půl zázraku.
To je vše. To je limit.
Poté vám dojde čas, peníze, nadšení,
cokoliv.
Pamatujte, většina lidí si ani nedokáže představit
jeden z těchto technických zázraků,
a vy jich potřebujete alespoň pět, abyste postavili Panteon.
Z mé zkušenosti, tito vzácní vizionáři,
kteří dokáží myslet napříč světy umění,
designu a inženýrství,
mají schopnost si všimnout,
když ostatní poskytnou dostatek zázraků,
abychom se přiblížili cíli.
Řízeni jasností jejich vize
přivolají odvahu a odhodlanost,
aby dodali zbývající zázraky,
a často i vzali to, o čem si ostatní lidé myslí,
že jsou nepřekonatelné překážky,
a změní je ve výhody.
Vezměte si oculus v Panteonu.
Trváním si na tom, že bude v designu,
bylo znemožněno použití většiny strukturální technologie,
která byla vytvořena pro římské oblouky.
Přesto, místo přijetí
a přetvoření rozložení váhy a tlaku,
přišli s designem, který funguje pouze,
když je ve střeše velká díra.
Díky tomu nyní získáte estetické
a designové výhody světla, chlazení
a to klíčové přímé spojení s Nebem.
To není špatné.
Tito lidé nejenže věřili,
že nemožné lze provést,
ale že také musí být provedeno.
Dost starověké historie.
Jaké jsou současné příklady inovací,
které slučují tvůrčí design
a technologické výhody způsobem tak významným,
že budou pamatovány
za tisíc let?
No, cesta člověka na Měsíc byla dobrá,
a jeho bezpečný návrat na Zemi také nebyl špatný.
Mluvíme o jednom velkém skoku:
je těžké si představit významnější okamžik
v historii lidstva,
než když jsme poprvé opustili náš domov,
abychom svou nohou vstoupili na jiný.
Takže, co se stalo po cestě na Měsíc?
Někdo by mohl říct, že dnešním Panteonem
je internet,
ale ve skutečnosti si myslím, že to není správně,
nebo alespoň je to jen součástí celého příběhu.
Internet není Panteon.
Je to spíš jako vynález betonu:
důležitý, naprosto nutný
ke stavbě Panteonu,
a trvalý,
ale samostatně úplně nedostatečný.
Nicméně, stejně jako byla technologie betonu
klíčová pro realizaci Panteonu,
noví designéři budou používat internetové technologie
k tvorbě originálních konceptů, které přetrvají.
Chytrý telefon je skvělý příklad.
Brzy bude většina lidí na planetě
mít chytrý telefon
a myšlenka propojení všech
jak se znalostmi, tak s ostatními lidmi, přetrvá.
Takže, co dalšího?
Jaký nejbližší pokrok bude srovnatelný s Panteonem?
Když o tom tak přemýšlím,
zavrhl jsem mnoho velmi pravděpodobných
a významných průlomů, které mají nastat,
jako léčbu rakoviny.
Proč? Protože Panteony jsou vytvořeny
v navržených fyzických objektech,
těch, které inspirují už jen tím, že se na ně podíváte
a zažijete je,
a budou v tom pokračovat navždy.
Je to jiný druh dorozumívání, jako umění.
Tyto další objevy, které prodlužují život
a mírní utrpení, jsou samozřejmě klíčové
a úžasné,
ale jsou jen částí vývoje
našich celkových vědomostí a technologie,
stejně jako internet.
Takže co je dalšího?
Možná navzdory intuici,
myslím, že to je vizionářská myšlenka
z konce 30. let 20. století,
která byla znovu oživena v každém dalším desetiletí:
samořídící vozidla.
Nyní si možná myslíte, ale dej pokoj.
Jak může být moderní zpracování samořízení
tak významné?
Podívejte, velká část našeho světa
byla navržena s ohledem na silnice a dopravu.
Ty byly základem úspěchu
Římské říše,
stejně jako systém dálnic
pro rozkvět a rozvoj
Spojených států.
Dnes jsou tyto silnice spojující náš svět
ovládány auty a náklaďáky,
které zůstaly téměř nezměněny
od doby před 100 lety.
Nicméně, možná to dnes není tak zřejmé,
samořídící vozidla budou klíčovou technologií,
která nám umožní navrhnout naše města jinak
a, v širším pohledu, i naši civilizaci.
Tady jsou důvody:
Jakmile se vozidla stanou všudypřítomnými,
každý rok tato vozidla zachrání
desítky tisíc životů jen ve Spojených státech
a milion po celé Zemi.
Spotřeba energie automobilů a znečištění vzduchu
se dramaticky zmenší.
Většina silnic, které nás zahlcují
uvnitř i mimo naše město, prostě zmizí.
Umožní nám prosazení nových konceptů
v tom, jak navrhujeme města, práci,
a také způsob našeho života.
Dostaneme se tam, kam potřebujeme, rychleji
a společnost znovu získá zpět mnoho
ze ztracené produktivity,
která je nyní v dopravě naprosto nevyužita.
Ale proč nyní? Proč si myslím, že jsme na to připraveni?
Protože za posledních 30 let
lidé mimo automobilový průmysl
utratili nespočetné miliardy,
aby vytvořili potřebné zázraky,
ale za úplně jiným účelem.
Trvalo dlouho, než si lidé z DARPA, univerzit
a společností naprosto mimo automobilový průmysl
všimli, že když na to půjdeme chytře,
samostatnost lze stvořit i nyní.
Takže co je těch 5 zázraků potřebných pro samořídicí vozidla?
Za prvé, potřebujete vědět,
kde jste a jaký je přesně čas.
Tohle bylo krásně vyřešeno pomocí systému GPS,
Globálnímu polohovacímu systému
který nasadila vláda Spojených států.
Potřebujete vědět, kde jsou všechny silnice,
jaká jsou pravidla a kam jedete.
Rozličné druhy osobních navigací,
navigací zabudovaných do automobilů
a map v prohlížeči počítače toto řeší.
Musíte mít téměř nepřetržitou komunikaci
s vysoce výkonnými počítačovými sítěmi
a také s ostatními v okolí,
abyste mohli poznat jejich záměry.
Bezdrátové technologie vytvořené pro mobilní zařízení,
s určitými malými úpravami,
jsou jako řešení naprosto vhodné.
Možná budete chtít uzavřené testovací silnice,
pro začátek,
aby jak společnost, tak právníci
mohli odsouhlasit bezpečnost použití.
Začít to může s vymezenými pruhy
a pokračovat dále.
Ale nakonec budete potřebovat rozpoznat
lidi, značky a objekty.
Strojové vidění, speciální senzory a vysoký výpočetní výkon
mnoho z toho zvládnou,
ale ukazuje se, že to stále není dost,
když ve vozidle jede celá rodina.
Příležitostně budou lidé muset zasáhnout do řízení.
Kvůli tomu budete třeba muset vzbudit
svého pasažéra a zeptat se ho, co je to sakra
za velkou kouli uprostřed silnice.
To není tak špatné a dá nám to aspoň smysl
v tomto novém světě.
Kromě toho, jakmile první řidiči vysvětlí
svému zmatenému autu,
že to obří kuře u silniční odbočky
je ve skutečnosti restaurace,
a že může normálně jet dál,
všechna ostatní auta na povrchu Země
to budou od té chvíle vědět také.
Pět zázraků, většinou již funkčních,
a nyní potřebujeme jen čistou vizi
lepšího světa, plného samostatných vozidel
se svůdně krásnými a nově funkčními designy,
spolu s velkým množstvím peněz a těžkou prací,
abychom se dostali domů.
Počátek je nyní jen pár let vzdálený
a předpokládám, že samostatná vozidla
nadobro změní náš svět
v průběhu několika následujících desetiletí.
Když to shrnu, začal jsem věřit,
že přísady pro nové Panteony
jsou všude kolem nás
a jen čekají na vizionáře
se širokými znalostmi,
schopnostmi napříč obory
a silnou vášní,
což je požene k tomu, aby své sny změnili v realitu.
Ale tito se jen tak spontánně
neobjeví.
Musí být vychováváni a motivováni
již od chvíle, kdy jsou to malé děti.
Musíme je milovat a pomoci jim
odhalit jejich vášně.
Musíme je motivovat, aby pracovali tvrdě
a pomoci jim pochopit, že selhání
je potřebnou složkou pro úspěch,
stejně jako vytrvalost.
Musíme jim pomoci najít jejich vlastní vzory
a dát jim jistotu věřit sami v sebe
a věřit, že cokoli je možné,
a stejně jako můj děda, když mě bral na nákupy součástek,
a stejně jako mí rodiče,
když mě brali do vědeckých muzeí,
my je musíme motivovat k tomu, aby našli svou vlastní cestu
i přesto, že je rozdílná oproti té naší.
Ale mám varovnou poznámku:
Musíme je pravidelně odhánět
od jejich moderních zázraků,
počítačů, telefonů, tabletů,
herních konzolí a televizí,
brát je ven na slunce,
aby si mohli zažít jak přirozené,
tak designové krásy našeho světa,
naší planety a naší civilizace.
Když to neuděláme, nebudou moci pochopit,
jak jsou tyto věci vzácné,
že jednoho dne budou zodpovědní
za jejich ochranu a zlepšení.
Potřebujeme také, aby pochopili
něco, co možná teď nevypadá adekvátně cenné v našem světě,
který je stále závislejší na technologii,
že umění a design
neznamenají přepych
a že jsou slučitelné
s vědou a inženýrstvím.
Ve skutečnosti jsou základem pro to, co nás dělá výjimečnými.
Jednoho dne, kdy budete mít tu příležitost,
možná budete moci vzít své děti
do opravdového Panteonu,
stejně jako my vezmeme naši dceru Kiru,
aby z první ruky zažila
sílu toho udivujícího designu,
který jednoho jinak bezvýznamného dne v Římě
vydržel 2000 let do budoucnosti,
aby změnil směřování mého života.
Děkuji.
(Potlesk)