Ponios ir ponai,
aš čia atstovauju žemės elementą ir latviškumą.
Ir vis dėlto, prieš jus stovintis žmogus
paliko savo gimtąją Rygą 6-erių metų
ir sugrįžo tik 60-ties,
ir buvo išrinkta prezidente po 8 mėnesių.
Šalies prezidentė niekada nepriklausiusi politinei partijai,
nevykdžiusi rinkiminės kampanijos,
ką mes paprastai laikome normalia demokratinio proceso dalimi,
neišleidusi nė cento rinkimų išlaidoms,
tai nėra labai įprastas politinis kelias.
Vis dėlto, kelias, kuriuo ėjau,
man davė keletą labai unikalių įžvalgų ir patirties.
Ir būtent jomis norėčiau su jumis pasidalinti,
nepaisant to, kad žemė, kurioje gimiau,
žemė, kurią mano kojos mynė didžiąją gyvenimo dalį,
nebuvo mano gimta žemė,
bet buvo išmėtyta po 6 skirtingas šalis
trijuose žemynuose,
kur laikui bėgant
turėjau išmokti 5 skirtingas kalbas
ir pamesti kelias, kurių neįvaldžiau.
Kaip šiuo keistu būdu
galėjau tapti šalies prezidente
ir jos tapatybės eksperte,
gali atrodyti kaip paradoksas,
bet, deja, tai vienas iš trijų tapatybės tipų,
kuriuos išvystė latvių tauta
dėl istorinių įvykių
po Antrojo pasaulinio karo.
Po pirmosios okupacijos ir Sovietų Sąjungos aneksijos
atėjusi nacių okupacija,
latvių įsitraukimas į abi kariaujančias puses
pažeidžiant tarptautinius susitarimus,
ir tada susiformavo šie trys tipai.
Kai kurie, kaip mano tėvai ir mano vyro tėvai,
išvažiavo ir apsigyveno užsienyje su vaikais, tikėdamiesi sugrįžti,
kada tarptautinė bendruomenė galės vėl užtikrinti Latvijos nepriklausomybę,
kas, aišku, neįvyko.
Vargšės sielos nebuvo girdėję
apie Molotovo-Ribentropo pakto protokolus,
ir dar mažiau apie Jaltos ir Teherano, kur dalyvavo Sąjungininkai.
Antrasis tipas buvo tų, kurie buvo jėga ištremti į Sibirą.
Jų gyvenimai yra dokumentuoti meniniuose ir dokumentiniuose filmuose;
jei liekate Latvijoje, turėsite galimybę pamatyti
per mūsų Dainų Festivalį, kuris vyks po kelių savaičių.
Galiausiai, žinoma, dauguma žmonių liko čia, Latvijoje,
bet liko šalyje, kurią užvaldė totalitarizmas,
kitos šalies okupacija ir kariuomenė,
ir primesta ideologija, ir ekonominė sistema.
Kalbu, aišku, iš požiūrio taško,
pirmiausia tų, kurie išvyko,
bet ir tų, kurie sugrįžo ir bandė gydyti
įvairias mūsų tautos dalis,
šakas, kurios buvo nupjautos nuo bendrojo mūsų medžio,
kad primintų jiems visiems, kad jie išaugę iš tos pačios istorinės dirvos,
tos pačios praeities, tų pačių kultūrinių tradicijų,
ir šie dalykai yra tai, kas mums iš esmės suteikia mūsų tapatybę.
Bet mano pačios tapatybės formavimasis jokiu būdų nebuvo lengvas kelias,
ir dėl to aš praleidau daug laiko
– šalia, aišku, savo akademinės karjeros
kaip ištikima, prisidedanti ir pakankamai sėkminga Kanados akademikė –
aš daug laiko praleidau stengdamasi auginti savo vaikus,
latvių požiūriu gimusius užsienyje,
gimusius Montrealyje, ir dėl to gimusius kanadiečiais,
ir kitus:
daugelio kitų latvių vaikus skirtinguose žemynuose –
Pietų Amerikoje, Australijoje, Europoje, Jungtinėse Valstijose, Kanadoje –
bandydama įskiepyti juose
supratimą, ką reiškia būti latviu ir kokios to priežastys.
Ir aš priėjau prie išvados, kad tapatybė yra sudėtingas procesas,
kur buvimas latviais,
ar vokiečiais, ar amerikiečiais, ar kinais, ar bet kuo kitu,
yra tik vienas iš sluoksnių tavo, tarsi svogūnas, sąmonėje,
kur kiekvienas mūsų, kiekvienas jūsų
yra daugybės grupių nariai,
konglomeratų, asociacijų, tapatybių.
Mes priklausome daugeliui tautų,
su kuriomis galime tapatintis daugybe būdų.
Mes turbūt panašesni į lelijos svogūnėlį, nei svogūną.
Lelijos turi skirtingas skilteles,
ir šios atspindi skirtingas mūsų asmenybės puses.
Bet yra keletas esminių tapatybės elementų, kurie išlieka nepakitę.
Vieną jų vadinu automatiškuoju.
Natūralioji tapatybė, kurią vaikai įgauna užaugdami,
bendraudami su šeima, juos supančia aplinka,
giminėmis, jei turi,
vėliau darželis, mokykla,
kiti vaikai gatvėje, visuomenė bendrai,
ir šiandien vis labiau
elektroninės medijos ir įvairios bendravimo formos.
Vaikas išsiugdo tapatybės suvokimą.
Kiekvienas vaikas pažiūri į veidrodį ir kažkada pasako:
„A, tai mažoji Annie“, ar mažoji Susie, ar mažasis Tomukas.
Jie supranta, kad save atpažįsta,
ir įgauna suvokimą, kas jie tokie.
Bet gerokai vėliau prisirišimo jausmas,
prisirišimo prie mamos ar tėčio, močiutės, ar senelio,
ar, kad gyveni tam tikroje gatvėje, ar tam tikroje apylinkėje,
išsivysto didesnei grupei.
Ir tai nutinka anksčiau ar vėliau, priklausomai nuo aplinkybių.
Mano kartai, kaip tremties vaikams,
kai pirmąkart sutikome vaikus, kurie yra kitų tautybių,
išsivystėme kai ką, ką aš pavadinau reaktyvia tapatybe.
Kai kas nors į tave rodo pirštu
ir pavadina purvinu kitataučiu, ar purvinu lenku, ir tu sakai:
„Ei, aš ne lenkas, aš latvis“,
supranti, kas esi, nesvarbu tai tau patinka ar ne.
Kartais patinka,
nes jie mielai su tavimi žaidžia ir yra gan draugiški,
o kartais ne,
nes jie pasiruošę tave apmėtyti akmenimis,
vytis tave ir bandyti sumušti.
Ir supranti, kad ne visi žmonės lygūs,
ir tiek stipriai, kaip ir tarp tavo žmonių, pavyzdžiui,
– aš pati ėjau į latvių mokyklą pabėgėlių stovykloje Vokietijoje –
vieni yra draugiškesni už kitus, taip ir su kitataučiais.
Bet kai susidraugavau su mergaite iš Estijos,
kuri turėjo įdomią mažą nertą kepurėlę
su geometrinėmis formomis, kone karūna viršuje,
– kažkas panašaus į Anne Boleyn, jei galit įsivaizduoti jos portretus –
tik su kepure su geometriniais raštais,
pamaniau, kad ji graži ir paklausiau: „Iš kur tu turi tokią kepurę,
ir matau, kad visos estės nešioja tokias kepures?“
Man jos buvo gražios.
Ji atsakė: „Na, estai tokias nešioja“.
Ir kai paklausiau savo mamos, ar galėčiau tokią gauti,
ji atsakė: „Estai tokias nešioja, o latviai ne“.
Tiesiog taip, kad ir kaip man toji kepurė patiko,
man buvo pasakyta: „Tu ne estė,
tai tik estėms, latvės tokių nenešioja“.
Vėliau, keliaujant per žemynus,
nes pabėgėlių stovyklos Vokietijoje buvo uždaromos,
buvo daug kone tragiškų istorijų, bent jau tikrai liūdnų,
kai mažos mergaitės eina į mokyklą, tarkim, centrinėje Amerikoje,
ir joms mamos sako,
kad geros mergaitės į mokyklą
turi eiti su ilgomis kasomis su kaspinais
ir dėvėti baltus rūbus su rankogaliais.
O mokykloje tos mergaitės išsigąsdavo pamačiusios,
kad visi į jas rodo pirštais
ir jos apsirengę visiškai kitaip, nei kiti vaikai.
Kai jos mamoms pasakė, kad mergaitės amerikietės rengiasi kitaip,
jų mamos atsakydavo: „bet tu ne amerikietė, tu latvė.“
Ir vargšai vaikai turėdavo rinktis,
ar likti kitokiais ir paklusti mamai,
ir likti latvių bendruomenėje,
ar maištauti, vos tik leidžia amžius,
atsukti nugarą latvių bendruomenei, latvių tapatybei,
ir pamiršti tai kaip įmanoma greičiau.
Savo gyvenimą praleidau
bandydama įtikinti jaunus latvių kilmės žmones,
pradedant savo pačios vaikais,
bet ir, kai augau pati, įtikinti save
– nes užaugau užsienyje ir ne savo gimtoje šalyje –
kad buvo ir trečia tapatybės rūšis, kurią galėjome laisvai pasirinkti.
Ir tai yra supratimas, kad priklausyti tam tikrai grupei,
ar tai būtų etninė grupė, kultūrinis paveldas, kalbinė grupė,
galite apibrėžti kitaip, bet svarbu tai, kad tasai priklausymas
atveria duris, kurios kitu atveju būtų uždarytos.
Kad mokytis latvių kalbos
– galbūt sakysite, ja pasaulyje kalba tiek nedaug žmonių,
ir jums praktine prasme, aišku, geriau mokytis kinų –
bet jūsų tapatybei ir jūsų gerbūviui,
kad jūsų šaknys jums būtų pasiekiamos,
tam jausmui, kad priklausote bendruomenei,
kur turite prigimtines teises, – priklausydami per gimimą –
tai yra kažkas tokio, ko niekas kitas negali pakeisti.
Galite tapti nauju kanadiečiu,
amerikos kultūros žmogumi,
galite nuvykti į daug šalių ir puikiai gyventi,
susituokti su vietiniu ir pritapti.
Ir aš sutikau daug latvių, kurie sakė:
„Vedžiau amerikietę, pamilau ją,
bet jai nepatiko, kad su kitais latviais
einu į latvių renginius,
ji norėjo, kad jiems atsukčiau nugarą, ir pagalvojau,
kad ji pati atsuka nugarą į mano tapatybę.
Ji atsuka nugarą į mane.“
Bet kas esu aš, ne taip lengva apibrėžti.
Vienas iš dalykų, kurie, manau, apibrėžia mane tautine prasme,
aišku, yra tautinis paveldas,
kalbos žinios, istorijos žinios,
mūsų atveju folkloro žinios
– nes tai didelė mūsų paveldo dalis –
šie turtai atsiveria tiems,
kurie nenusisuka nuo buvimo latvių tautos dalimi,
laisvai ir be prievartos.
Būnant kitokiu nei kiti, labai lengva pritapti.
Jei tu latvis,
gali puikiai įsilieti į daugybę šalių,
niekas į tave pažiūrėjęs nesužinos,
kad tu latvis ar esi latvių kilmės.
Bet gali išlaikyti
– ir tuo bandžiau įtikinti
jaunimą iš skirtingų šalių, su kuriuo bendravau –
gali tai išlaikyti savo, tarytum, slaptuoju sodu:
savo paties latviškumu.
Ir aišku mes labai mielai
pasidalintumėme tuo su pasauliu,
jei kaip kaip nors galėtume padėti peržengti kalbos barjerą
ir jie galetų pamatyti, ką tai gali pasiūlyti.
Savo atveju aš tai irgi atlikau.
Pati padariau savo mažytį įnašą
rašydama mokslinius straipsnius ir knygas
apie latvių paveldą, latvių identitetą,
ir ypač apie tai, kuo latvių liaudies dainos
yra tokios ypatingos, neįprastos,
kodėl su jomis verta susipažinti, jas analizuoti,
ir įtraukti jas į tarptautinį nematerialų paveldą,
kurį UNESCO pripažįsta jau kelis metus.
Tiems, kurie ateinančias kelias savaites bus Latvijoje,
rekomenduoju apsilankyti Latvių dainų festivalyje,
pamatyti jį per televizorių ar kaip vaizdo įrašą.
Latvių dainų festivalyje galime pamatyti
tai, kas įkūnyja dainavimo tradiciją,
kas latviams yra esminė tapatybės dalis
daugelį amžių,
prieš Latvijai tampant šalimi.
19-ame amžiuje,
kai dauguma latvių dar buvo priespaudoje,
jie pradeda dainuoti choruose.
Kai chorai pradėjo rinktis regionuose ir organizuoti dainų festivalius,
jie suprato,
kad viena dukra gimus Rygoje, o kita Valmieroje,
bet jos dainuoja tą pačią dainą,
ir jos savęs paklausė, kuris užduotas vienoje liaudies dainoje:
„Ar jos tos pačios motinos dukros?“
Ir išties, jos yra tos pačios motinos dukros,
latvių tautos dukros.
Dainavimas ir susitikimas buvo vienas elementas, kuris leido joms
įsisąmoninti latvių tapatybę.
Tai leido joms pastebėti tuos kultūrinius turtus,
kuriuos tapatybė joms atvėre,
priešingai nei niekinimas,
ir, iš tiesų, nuvertinimas, kurį jos dažnai patyrė
iš tų, kurie buvo užėmę aukštesnius visuomenės sluoksnius
įvairiose okupuojančiose jėgose per šimtmečius.
Latviai atkūrė galėjimą didžiuotis savimi,
o ne tik savęs kaip tautos suvokimą.
Ir per tą susivokimą jie suprato,
kad jie kaip tauta turi teises,
kurios priklauso viso pasaulio tautoms.
Ir daugeliu būdų šis suėjimas ir dainavimas
leido atsirasti mintims apie latvių nepriklausomybę,
nepriklausomos latvių tautos sukūrimą,
ir tradicijos, kuri sugebėjo išlikti per įvairias okupacijas,
per įvairiausias primestas ideologijas,
sugebėjo išgyventi Australijoje, Amerikoje ir kitur Europoje,
už Geležinės uždangos, kitoje pusėje,
tradicijos, kuri padėjo mums išlaikyti
ryšį su mūsų šaknimis, su praeitimi,
paveldėjimo ir turėjimo jausmą,
kurį mums suteikė latviškumas.
Aišku šis teisės turėjimas taip pat padaro mus pilnai europiečiais.
Būtent todėl būdama prezidente taip sunkiai dirbau,
kad Latvija taptų Europos Sąjungos nare.
Ir todėl palikdama prezidentės poziciją
buvau tokia aktyvi kovotoja už Europos vienybę.
Bet turiu pasakyti, kad taip pat
per savo prezidentavimo patirtį
aš įgavau įžvalgų, kurios įdomios ir kitur pasaulyje,
ir esu narė bent trijų skirtingų klubų ir daugybės organizacijų,
kurios turi tarptautinę svarbą,
kurios rūpinasi moterų sąlygomis,
rūpinasi perėjimu į demokratinę santvarką įvairiose šalyse,
ir dabar save pastebiu su savo latviškumu,
dirbančią Dievo vynuogynuose,
kurie iš tikrųjų yra pasaulio piliečio.
Todėl grįžusi, kaip Ulisas, į savo gimtinę,
galėjusi pilnai išreikšti savo latviškumą
taip, kaip gimus čia turėtų būti nulemta iš anksto,
pastebiu, kad taip pat tampu aistringa europiete,
bet dar labiau manau, kad visi šie dalykai,
kuriuos patyrė mano tauta, patyriau aš kaip individas,
ir mano tautiečiai, kurie kentė trėmimus ir kitokią priespaudą,
visos tos kančios,
kurias išgyveno tautos Europoje ir kitur,
visais atvejais padėjo vystytis
mūsų pačių žmogiškumo suvokimui.
Ir norėčiau palikti jus su mintimi,
kad ir kokia būtų jūsų tapatybė,
ji turi prasidėti su jūsų esminės ir neatimamos vertės supratimu,
kaip asmens, kaip žmogaus,
kaip pasaulio piliečio,
kaip žmonijos nario.
Būtent šis priklausymas, šis brolybės ar seserystės jausmas
su žmonėmis, kurie gali atrodyti visai kitaip nei jūs,
kurie kartais vadovausis kitokiais principais
ir tikrai bus išgyvenę skirtingas patirtis,
bet kurie, vis dėlto, turi tokį pat gyvenimo kelią, kaip bet kuris žmogus.
Nuo gimimo sekęs augimas,
karjera, potyriai, džiaugsmai ir skausmas,
ir tada, aišku, paliekame sceną, kaip sako Šekspyras,
pabuvę aktoriais scenoje.
Norėčiau palinkėti jums visiems praleisti savo gyvenimus
ieškant stiprios žemės po savo kojomis,
būtent tai, ką ir suteikia tapatybė.
Ir atminkite, jūs neturite tik vienos, jų turite daug,
ir per visą savo gyvenimą jūs vis galėsite rinktis.
Jūs galite sukurti, kas esate, ir kas norite būti.
Sėkmės jums visiems!
(Plojimai.)