Daamid ja härrad,
ma esindan siin elementi maa ja Läti identiteeti.
Ja samas on teie ees inimene,
kes lahkus sünnilinnast Riiast 6-aastasena
ja sai naasta alles 60-aastasena
ja kes valiti presidendiks 8 kuud hiljem.
Valiti presidendiks ilma, et ta oleks kuulunud ühtegi poliitilisse parteisse,
ilma mingisuguse valimiskampaaniata,
mida tavaliselt peetakse demonkraatliku protsessi osaks.
ilma, et oleks kulutanud sentigi valimiskuludeks.
Pole just tavapärane poliitikukarjäär.
Siiski on tee, mille valisin
pakkunud mulle mitmeid väga erilisi kogemusi ja äratundmisi.
Neid tahaksingi teiega jagada,
hoolimata sellest, et see maa, kus ma sündisin,
maapind, millel mu jalad astusid enamuse mu elust,
polnud mitte mu sünnimaa pind,
vaid oli pillutatud laiali kuue riigi vahel
kolmel erineval mandril,
kus aja jooksul
tuli mul selgeks saada viis keelt
ja jätta mõned neist kõrvale, mis mul eriti ei õnnestunud.
Kuidas sellest kummalisest segapudrust
võiks saada ühe riigi presidendiks
ja selle maa identiteedi ekspert
näib justkui vastuolulise paradoksina,
aga siiski on see üks kolmest peamisest identiteedimustrist,
mis lätlastel on aja jooksul kujunenud
tänu ajaloosündmustele,
II maailmasõja tulemusena.
Peale esimest okupatsiooni ja annekteerimist Nõukogude Liidu poolt,
millele järgnes natsiokupatsioon,
tõmmati lätlased kaasa mõlema sõdiva poole võitlusesse
vastuolus rahvusvaheliste konventsioonidega,
ja siis kujuneski välja kolm põhilist saatusemustrit.
Mõned lätlased, nagu mu vanemad ja mu abikaasa pere
lahkusid koos lastega pagendusse, lootes tagasi tulla,
kui rahvusvaheline üldsus aitab taastada Läti iseseisvuse,
mida muidugi ei juhtunud.
Nad vaesekesed polnud midagi kuulnud
Molotov-Ribbentropi pakti protokollidest,
ammugi mitte Jaltast ja Teheranist, kus oli mängus ka liitlaste käsi.
Teine tüüpiline elutee sai osaks Siberisse küüditatuile.
Nende elukäigu kohta on palju materjali ja dokumentaalfilme,
mida, kui jääte Lätisse pikemaks, võite oma silmaga näha
meie laulupeo ajal, mis on mõne nädala pärast.
Ja lõpuks, kõige suurem osa lätlasi, kes jäid siia, Lätisse,
aga pidid elama riigis, kus valitses totalitaarne režiim,
kus oli võõrokupatsioon ja -sõjavägi,
pealesunnitud ideoloogia ja majandussüsteem.
Mina räägin eelkõige nende vaatenurgast,
kes lahkusid välismaale,
aga ka nende perspektiivist, kes tulid tagasi ja püüdsid lepitada
meie rahva erinevaid osi,
ühe puu harusid, mis olid üksteisest ära lõigatud,
tuletades meelde, et oleme kõik pärit ühest ja samast ajaloolisest pinnasest
meil on üks minevik ja kultuuripärand,
millel rajaneb meie identiteet.
Samas ei olnud minu enda identiteedi kujunemine üldse lihtne teekond
ja seepärast kulutasin ma enamuse oma vabast ajast,
mis jäi üle akadeemilisest karjäärist
lojaalse, aktiivse ja suhteliselt eduka Kanada teadlasena,
kulutasin palju ja aega ja vaeva sellele, et kasvatada meie lapsi,
kes sündisid Läti mõistes võõrsil,
olles sündinud Montrealis, kanadalastena,
ja ka paljude teiste lätlaste lapsi,
kes elasid mitmetel mandritel,
Lõuna-Ameerikas, Austraalias, Euroopas, USAs, Kanadas,
püüda kasvatada neid lätlasteks,
nii, et nad teaksid, mida tähendab olla lätlane ja miks.
Ja ma jõudsin järeldusele, et identiteet on keeruline protsess,
et lätlaseks või sakslaseks
või ameeriklaseks või hiinlaseks või ükskõik kelleks olemine
on vaid üks kiht identiteedist, üks kiht meie sibula-sarnasest hingest,
kus sisimas igaüks teist, igaüks meist
kuulub mitmesse erinevasse gruppi,
mitmesse kogukonda, rühma, identiteeti.
Me kuulume väga paljudesse gruppidesse,
kellega saame end mitmel moel samastada.
Tegelikult sarnaneme rohkem isegi liiliasibulale kui tavalisele sibulale.
Liilasibul koosneb paksudest soomustest
ja need oleksid justkui meie isiksuse erinevad aspektid.
Aga inimeste isiksuses on mitmeid põhiomadusi, mis ei muutu.
Üht sellist omadust kutsun automatismiks.
Oma loomuliku identiteedi omandavad lapsed üles kasvades,
sotsialiseerudes perekonnas, oma vahetus keskkonnas,
laiendatud peres, kui neil see on,
hiljem lasteaias, koolis
teiste lastega õues mängides, ühiskonnas üldisemalt,
ja tänapäeval ka üha enam
läbi erinevate elektroonilise meedia kanalite.
Lapsel areneb välja mina-pilt.
Iga laps vaatab ühel hetkel peeglisse ja ütleb:
“Aa, see on ju väike Annie,” või väike Susie või väike Tommy.
Nad teavad, et nad tunnevad end ära
ja nad hakkavad aru saama, kes nad on.
Alles palju hiljem laieneb personaalne kuuluvustunne,
kuulumine emmele või issile, vanaemale või vanaisale,
või kuulumine oma kodutänava või kodukandi inimeste hulka,
toob arusaamise, et ollakse osaks suuremast rühmast.
Varem või hiljem see juhtub, sõltuvalt asjaoludest.
Minu põlvkond, eksiilis kasvanud lapsed,
kui juhtusime esimest korda kokku eri rahvusest lastega,
siis kujunes meil välja midagi, mida nimetan reaktiivseks identiteediks.
Kui keegi näitab näpuga su peale
ja kutsub sind vastikuks välismaalaseks, räpaseks poolakaks, ja sa vastad:
“Hei, ma pole poolakas, olen lätlane,”
siis saad aru, kes sa oled, kas see meeldib või mitte.
Mõnikord on see tore,
kui tahetakse sinuga mängida ja käitutakse suhteliselt sõbralikult,
teinekord aga mitte,
sest su pihta võidakse kive loopida,
sind taga ajada ja peksa anda.
Avastad äkki, et kõik inimesed ei olegi võrdsed,
ja niisamuti nagu oma rahvuse seas on neid, kes - nagu ma ise nägin
Saksamaal põgenikelaagri Läti koolis, on sõbralikumad kui teised,
siis välismaalastega on sama lugu.
Ja kui ma sain sõbraks ühe väikese Eesti tüdrukuga,
kellel oli väga huvitav kootud müts
millel oli üks geomeetriline kujund, nagu kroon selle mütsi peal,
umbes nagu Anne Boleynil, nagu teda ehk piltidelt mäletate,
aga see mustriga mütsi oli kootud
ja mulle see müts meeldis, nii et küsisin, kust ta selle mütsi sai
ja miks kõikidel teistel Eesti tüdrukutel on ka sellised mütsid,
sest minu arust olid nad armsad.
Ta ütles, et eestlased kannavadki selliseid.
Ja kui ma siis küsisin emalt, kas ma võiksin ka sellise mütsi saada,
siis ütles ema, et selliseid kannavad eestlased, aga mitte lätlased.
Nii lihtne see oligi ja olgugi, et mulle see müts väga meeldis,
öeldi mulle: “Ei, sa ei ole eestlane,
see müts on Eesti tüdrukute müts ja Läti tüdrukud selliseid ei kanna.”
Hiljem, kui sattusime erinevatele mandritele,
sest põgenikelaagrid Saksamaal suleti,
oli palju võiks öelda et traagilisi ja kindlasti õnnetuid lugusi,
kuidas väikesed tüdrukud läksid kooli, näitaks Kesk-Ameerikas,
ja nende emad rääkisid neile,
et korralikud väikesed tüdrukud kannavad koolis kindlasti
pikki patse, mis on lehvidega kinnitatud
ja kleiti valge krae ja mansettidega.
Ja kui nad siis kooli jõudsid avastasid nad suure ehmatusega,
et kõik näitasid neile näpuga,
sest nad olid teistest totaalselt erinevad.
Kui nad siis oma emadele ütlesid, et Ameerika tüdrukud küll nii riides ei käi,
siis vastasid emad: “Aga sa polegi ju ameeriklane, sa oled lätlane.”
Ja vaene laps pidi siis otsustama,
kas kuulata ema sõna ja erineda teistest
ja jääda osaks Läti kogukonnast
või niipea kui vanus lubab hakata vastu
ja keerata selg Läti kogukonnale ja Läti identideedile selg,
unustada see nii kiiresti kui võimalik.
Tegelesingi siis kogu oma elu sellega,
et veenda Läti päritolu noori,
mu enda lapsed kaasaarvatud,
aga veendes ka iseennast sel ajal kui suureks kasvasin,
kuna ma kasvasin võõrsil, mitte oma kodumaal,
et on olemas ka kolmas tüüp identiteeti ja see valitakse endale ise.
See tekib siis, kui saadakse aru, et mingisse gruppi kuulumine,
olgu see siis rahvuse, kultuuripärandi või keele alusel,
nii nagu keegi seda soovib defineerida,
toob kaasa selle, et avanevad uksed, mis muidu jääks suletuks.
Et läti keele õppimine,
mida praktilisest võttes kõneldakse maailmas ju nii vähe,
nii et kasulikum oleks kindlasti hoopis hiina keelt õppida,
aga sinu identiteedi ja hea enesetunde nimel,
selleks, et oma juuri tunneksid,
selle ühtekuuluvustunde pärast, mille annab kuulumine kogukonda,
mis on sulle sünniõigusega kaasa tulnud,
see on midagi, mida millegi teisega asendada ei saa.
Võib saada uueks kanadalaseks,
või naturaliseeritud Ameerika kodanikuks,
võid reisida maailmas ringi ja jõuda heale elujärjele,
abielluda kohalikuga ja sulanduda ühiskonda.
Olen kohanud paljusid lätlasi, kes ütlevad:
“Abiellusin ameeriklannaga, armusin temasse,
aga talle ei meeldinud, et ma teiste lätlastega läbi käisin
ja igasugustel Läti üritustel osalesin,
ta tahtis, et ma lätlastele selja pööraksin, aga mulle tundus,
et ta pöörab selja minu identiteedile,
teda ei huvita see, kes ma olen.”
Aga seda, kes ma olen, ei saa nii lihtsalt defineerida.
Üks, mis minu arvates inimest rahvuse mõttes defineerib
on muidugi kultuuripärand,
mis tähendab keeleoskust, ajaloo tundmist
ja meie puhul ka rahvakommete tundmist,
kuna see kuulub kindlasti meie kultuuripärandi hulka.
See on varamu, mis on nende käsutuses,
kes on avanud endale ukse, et kuuluda lätlasete sekka
vaba tahte alusel, ilma sunduseta.
Isegi teistest erinedes on lätlastel väga lihtne sulanduda
päris paljudes maades.
On üsna kerge sulanduda kohalike sekka,
keegi ei oska välimuse põhjal öelda,
et tegu on lätlasega või Läti päritolu inimesega,
Aga seda lätlaseks olemist,
nagu ma püüdsin selgitada
paljudele erinevatest maadest pärit noortele, keda kohtasin,
seda lätlaseks olemist saab hoida kui oma salaaeda:
teadmist, et oled lätlane.
Ja loomulikult võime seda hea meelega jagada
ülejäänud maailmaga
kui see peaks kuidagi aitama neil üle saada keelebarjäärist
ja et nad saaksid rohkem teada, mida see endas peidab.
Näiteks ma ise olen seda niimoodi teinud.
Ma olen seda teinud oma väiksel moel,
kirjutades teadusartikleid ja raamatuid
Läti kultuuripärandist ja identiteedist
ja eriti sellest, mis teeb meie Läti rahvalaudud
nii eriliseks, nii ainukordseks,
ja nii huvitavaks, et nendega tasuks kindlasti tutvuda ja neid analüüsida
ja kanda nad rahvusvahelisse vaimse kultuuripärandi nimekirja,
mida UNESCO nüüd juba mitmeid aastaid ongi tunnustanud.
Need, kes lähinädalateks veel Lätisse jäävad,
soovitan ma väga minna Läti laulupeole,
kasvõi vaadata telerist või videosalvestusena.
Meie jaoks on Läti laulupidu
meie laulutraditsiooni kehastus,
mis on olnud Läti identiteedi alustalaks
läbi paljude sajandite,
veel enne kui Lätist sai riik.
19. sajandil, kui lätlased olid valdavalt
ühiskonna madalam rõhutud klass,
hakati käima kooris laulmas.
Kui piirkonna koorid said kokku ja hakati korraldama piirkondlikke laulupidusid,
said inimesed aru,
et kuigi üks tüdruk oli sündinud Riias ja teine oli sündinud Valmieras,
lauldi ikka sama laulu,
ja nii nad küsisid endalt, nii nagu küsitakse ühes rahvalaulus:
“Kas nad on sama ema tütred?”
Ja tõesti, nad on sama ema tütred
ja see ema on Läti rahvas.
Laulmine ja kooskäimine olid oluliseks elemendiks, mis võimaldas
saada teadlikuks Läti identiteedist.
See võimaldas inimesi näha,
millised võimalused see identiteet neile avab,
erinevalt sellest üleolevast ja alandavast suhtumisest,
mis oli neile varasemalt sageli osaks saanud nende poolt,
kes olid end kuulutanud ühiskonna kõrgemaks kihiks
sajandite vältel erinevate okupatsioonivõimude valitsuse all.
Lätlased leidsid endas uuesti eneseuhkuse,
lisaks eneseteadvusele rahvusena.
Ja tänu eneseteadvusele mõistsid nad,
et neil on rahvusena oma õigused,
samamoodi, nagu maailma teistel rahvastel.
Ja see oli paljuski kooskäimine ja ühislaul,
mis pani kasvama mõtte Läti iseseisvusest,
iseseisva Läti riigi loomisest,
ja traditsiooni, millel õnnestus jääda püsima kõikide võõrokupatsioonide kiuste,
kõikide pealesurutud ideoloogiate kiuste,
mis suutis jääda püsima Austraalias, Ameerikas ja mujal Euroopas,
raudse eesriide taga, teisel pool seda,
see traditsioon, mis aitas meil alal hoida
oma juurte tundmist, sidet oma minevikuga,
rahvuslikku uhkust ja eneseteadvust,
mida lätlaseks olemine meile tähendab.
Ja see rahvuslik uhkus ja eneseteadlikkus teeb meist täieõiguslikud eurooplased.
See oli ka põhjuseks, miks ma presidendina töötasin kõvasti selle nimel,
et Lätist saaks Euroopa Liidu liige.
Just sellepärast olen ma peale presidentiametist lahkumist
olnud nii aktiivne Euroopa ühtsuse eest võitleja.
Pean siin kindlasti lisama,
et tänu kogemusele, mille sain Läti rahva presidendina,
olen ma õppinud nii mõndagi, mille vastu on huvi ka mujal maailmas
ja nii olen vähemalt kolme erineva klubi ja mitmete organisatsioonide liige,
millel on rahvusvaheline haare,
mis tegelevad naiste õiguste kaitsega,
üleminekuga demokraatlikule riigikorrale,
nii et nüüd olen ma oma Läti identiteegi varal jõudnud
lõpmata laiale Issanda tööpõllule,
mis on jõukohane just maailmakodanikule.
Olles Ulyssesina oma sünnimaale naasnud,
olles saanud võimaluse elada täiel rinnal lätlasena,
nii nagu minu sündimine siin seda oleks mulle ettenäinudki,
olen avastanud endas tulihingelise eurooplase,
aga mis veelgi olulisem, kõik need kogemused,
nii minu rahva läbielamised kui mu isiklik elukäik,
nende kaasmaalaste kannatused, keda küüditati või muul moel represseeriti,
kõik need kannatused,
mida ka teised rahvad Euroopas ja mujal on pidanud taluma,
on igal juhul aidanud kaasa
et meie inimlikkuse kujunemisele.
Jätaksingi teile siinkohal mõtte,
et olgu identiteet, milline iganes,
kõik saab alguse sügaval sisimas tunnetatud
isiksuseks ja inimeseks olemisest,
maailmakodanikuks olemisest,
inimkonna liikmeks olemisest.
See kuuluvustunne, ühtehoidmine justkui oleksime õed-vennad
nende inimestega, kes võivad välimuselt olla väga erinevad,
kel vahel on teistsugused väärtused
ja kindlasti teistsugused elukogemused,
aga kel kõigil on siin maailmas käia sama tee - inimeseks olemise tee.
Alates sünnist, kasvades suureks,
tehes tööd, saades kogemusi, rõõmustades ja kannatades
ja siis, nagu Shakespeare ütleb, lavalt lahkudes,
olles olnud vaid näitlejad sel laval.
Ma soovin, et te jätkaksite kogu elu
oma jalge all selle kindla pinnase otsimist,
mille annab teile oma identiteet.
Ja pidage meeles, et identiteete ei ole meil vaid üks, vaid mitu
ja elu jooksul on meil pidevalt võimalus teha valikuid.
See on igaühe enda teha, kes ollakse ja kelleks tahetakse saada.
Palju edu teile kõigile!
(Aplaus)