Šis ir bops.
Bops ir sociālās dejas veids.
Deja ir valoda,
un sociālā deja ir izteiksme, kas rodas kopienā.
Sociālajai dejai nav viena horeogrāfa.
Tās izcelšanos nevar nospraust laikā.
Katrai dejai ir soļi, kurus visi atzīst,
bet svarīga ir arī individuālā un radošā identitāte.
Tādēļ sociālās dejas uzrodas,
mainās
un izplatās kā meža ugunsgrēks.
Tās ir tikpat senas kā mūsu vēsturiskā atmiņa.
Afroamerikāņu sociālajās dejās
mēs redzam vairāk nekā 200 gadus ilgu
afrikāņu un afroamerikāņu tradīciju ietekmi uz mūsu vēsturi.
Tagadne vienmēr ietver pagātni.
Un pagātne veido mūs
un mūsu nākotni.
(Plaukšķināšana)
Džuba dzima no paverdzināto afrikāņu pieredzes plantācijās.
Atvesti uz Ameriku
un bez kopīgas valodas,
šī deja paverdzinātajiem afrikāņiem ļāva atcerēties, no kurienes tie nākuši.
Tā varēja izskatīties apmēram šādi.
Plikšķināšana pa augšstilbiem,
kāju dauzīšana
un plaukšķināšana:
tā viņi apgāja vergturu aizliegumu spēlēt bungas
un improvizēja sarežģītus ritmus
gluži kā viņu senči uz bungām Haiti
vai jorubu kopienās Rietumāfrikā.
Tas nozīmēja uzturēt kultūras tradīcijas
un paturēt iekšēju brīvību
ieslodzījumā.
Tas bija tas pats dumpīguma gars, kas radīja šo deju:
keikvoku.
Šī deja parodē dienvidnieku augstās sabiedrības manierismu.
Tas ir veids, kā paverdzinātie varēja pasmieties par saimniekiem.
Neticamākais šajā dejā ir tas,
ka keikvoku izpildīja saimniekiem par prieku
un viņi pat nenojauta, ka par viņiem uzjautrinās.
Jūs, iespējams, atpazīsiet šo.
1920. gadi.
Čarlstons.
Čarlstonā svarīga bija improvizācija un muzikalitāte,
kas pārtapa lindijhopā,
svingā,
un pat grupas Kid 'n Play
sākotnējais nosaukums bija Funky Charleston.
Tā pirmsākumi meklējami melnādaino kopienā Dienvidkarolīnā pie Čarlstonas.
Čarlstons ielauzās deju zālēs,
kur jaunas sievietes pēkšņi drīkstēja sist papēžus
un kustināt kājas.
Tajā laikā sociālajā dejā svarīga bija kopiena un tās vienotība;
ja zināji soļus,
tad piederēji zināmai grupai.
Bet ja nu tas kļūst par globālu trakumu?
Lūk, tvists.
Nav pārsteigums, ka tvista priekšvēsture meklējama 19. gadsimtā,
kad tas uz Ameriku atceļoja no Kongo
vergturības laikos.
Bet piecdesmito gadu otrajā pusē, pilsoņtiesību kustības priekšvakarā,
tvistu populāru padarīja Čabijs Čekers un Diks Klārks.
Pēkšņi visi dejoja tvistu:
baltādainie pusaudži,
Latīņamerikas jaunieši.
Tas iekļuva dziesmās un filmās.
Ar sociālās dejas palīdzību
dažādu sociālo grupu robežas kļuva neskaidras.
Stāsts turpinās 1980. un 90. gados.
Ar hiphopa parādīšanos
afroamerikāņu sociālā deja kļuva aizvien redzamāka,
smeļoties savā ilgajā vēsturē,
mijiedarbojoties ar moderno kultūru.
Mūsdienās šīs dejas turpina attīstīties, augt un izplatīties.
Kāpēc mēs dejojam?
Lai kustētos,
atbrīvotos,
izteiktos.
Kāpēc mēs dejojam kopā?
Lai dziedētos,
atcerētos,
teiktu: "Mums ir viena valoda.
Mēs pastāvam
un esam brīvi."