Tukaj sta dve sliki hiše.
Obstaja ena očitna razlika,
ampak pacientki P.S.
sta obe videti popolnoma enaki.
P. S. je utrpela možgansko kap, ki je poškodovala desno stran njenih možganov,
zato se več ne zaveda ničesar na svoji levi strani.
Toda čeprav med hišama ni opazila razlike,
je, ko so jo raziskovalci vprašali, v kateri bi raje živela,
izbrala hišo, ki ne gori -
– ne enkrat, ampak znova in znova.
Njeni možgani so še naprej obdelovali podatke
iz celotnega vidnega polja.
Videla je obe sliki,
zaznala razliko,
vendar ni vedela, zakaj.
Če bi ji kdo vrgel žogo na njeno levo stran,
bi se morda sklonila.
Vendar se ne bi zavedala žoge
ali tega, zakaj se je sklonila.
Stanje P.S.,
imenovano enostransko prostorsko zanemarjanje,
razkriva pomembno razliko med možgansko obdelavo informacije
in našo izkušnjo te obdelave.
Tej izkušnji pravimo zavest.
Zavedamo se zunanjega sveta in samih sebe,
podobe se zavedamo na enak način,
kot se zavedamo tega, da gledamo to podobo
ali svojih misli in čustev.
Toda od kod prihaja zavest?
Znanstveniki, teologi in filozofi
že več stoletij poskušajo priti do dna temu vprašanju,
ne da bi dosegli kakršno koli soglasje.
Ena zadnjih teorij pravi,
da je zavest nepopolna možganska slika lastne dejavnosti.
Da bi razumeli to teorijo,
nam je v pomoč jasna predstava o pomembnem načinu,
kako možgani predelujejo informacije na podlagi naših čutov.
Na osnovi čutnih zaznav
gradijo modele, ki se nenehno posodabljajo
in so poenostavljeni opisi
predmetov in dogodkov v svetu.
Vse, kar vemo, temelji na teh modelih.
Nikoli ne zajamejo vseh podrobnosti stvari, ki jih opisujejo,
zajamejo samo toliko, da lahko možgani določijo ustrezne odzive.
Na primer, model, vgrajen globoko v sistem vida,
kodira belo svetlobo kot svetlobo brez barve.
V resnici pa bela svetloba
vključuje valovne dolžine,
ki ustrezajo vsem različnim barvam, ki jih lahko vidimo.
Naše dojemanje bele svetlobe je napačno in preveč poenostavljeno,
vendar dovolj dobro, da lahko delujemo.
Prav tako možganski model fizičnega telesa
spremlja obliko naših okončin,
ne pa posameznih celic ali celo mišic,
saj ta raven informacij ni potrebna za načrtovanje gibanja.
Če možgani ne bi imeli modela, ki bi spremljal velikost in obliko telesa
ter kako se giblje v vsakem trenutku,
bi se hitro poškodovali.
Možgani prav tako potrebujejo modele samih sebe.
Na primer,
možgani so zmožni biti pozorni na določene objekte in dogodke.
Nadzirajo tudi to osredotočenost
ter jo prenašajo z ene stvari na drugo,
notranjo in zunanjo,
glede na naše potrebe.
Brez možnosti nadzorovanja osredotočenosti
ne bi mogli oceniti nevarnosti, pojesti obroka ali sploh delovati.
Za natančen nadzor osredotočenosti
morajo možgani sestaviti model svoje zbranosti.
S 86 milijardami nevronov, ki neprestano vzajemno delujejo,
model v možganih, ki opisuje to obdelavo informacij,
ne more biti popolnoma natančen.
Toda tako kot za model telesa
ali našo idejo bele svetlobe
ta popolnost ni potrebna.
Naše prepričanje, da imamo metafizično subjektivno izkušnjo,
lahko izvira iz enega izmed možganskih modelov,
kar je skrčen opis za obdelovanje informacij
na osredotočen in globok način.
Znanstveniki že raziskujejo,
kako možgani ustvarijo lasten model.
Raziskave z uporabo magnetne resonance
so obetaven način za natančno določanje vpletenih omrežij.
Te raziskave primerjajo vzorce nevronskih aktivacij
ob zavedanju in nezavedanju čutnih dražljajev, kot je slika.
Rezultati kažejo, da se območja, potrebna za vizualno obdelavo,
aktivirajo ne glede na to, ali se oseba zaveda slike ali ne,
vendar se celotna dodatna mreža prižge,
kadar se slike zaveda.
Bolniki z enostranskim prostorskim zanemarjanjem,
kot je P.S., imajo ponavadi poškodbo na določenem delu omrežja.
Večja poškodba omrežja lahko včasih privede do vegetativnega stanja,
brez znakov zavesti.
Dokazi, kot je ta, nam pomagajo bolje razumeti,
kako je zavest vgrajena v možgane,
vendar se moramo še veliko naučiti.
Na primer,
način, na katerega nevroni v omrežjih, povezanih z zavestjo,
izračunajo določene informacije,
je izven dosega današnje tehnologije.
S tem ko na vprašanja o zavesti odgovarjamo z znanostjo,
odpiramo nove možnosti raziskovanja človeške identitete.