Ez egy történet
arról, hogy hogyan tudjuk azt, amit tudunk.
Ez egy történet egy hölgyről,
Natalia Rybczynski-ről.
Ő egy paleobiológus,
ami azt jelenti, hogy nagyon öreg, halott cuccok kiásására szakosodott.
(Audio) Natalia Rybczynski: Igen, egyszer valaki "Dr. Holt Dolgok"-nak hívott.
Latif Nasser: És azt hiszem, hogy ő azért is különösképp érdekes,
hogy hol végzi az ásatásait:
jóval az északi sarkkör fölött, a messzi kanadai tundrában.
Egy nyári napon, 2006-ban
a Fyles Leaf Bed nevű ásatási helyszínen volt,
az északi mágneses pólustól kevesebb mint 10 szélességi foknyira.
(Audio) NR: Tényleg, ez nem fog nagyon izgalmasan hangzani,
mivel egy olyan nap volt, amikor a a hátizsákoddal, a GPS-eddel
és a jegyzetfüzeteddel gyalogolsz, mindent felszedsz, ami egy kövület lehet.
LN: És egy adott pillanatban felfigyelt valamire.
(Audio) NR: Rozsdás, olyan rozsdaszínű,
kb. akkora mint a tenyerem.
Egyszerűen ott volt a felszínen.
LN: És először azt gondolta, hogy csak egy faszilánk,
mert ilyesmiket találtak az emberek
azelőtt a Fyles Leaf Bed lelőhelyen -- őskori növényi részeket.
De azon az éjszakán, a táborban...
(Audio) NR: ...kiveszem a kézi nagyítót
megnézem kicsit közelebbről, és rájövök,
hogy nem igazán látszanak ennek a fának az évgyűrűi.
Talán csak a konzerváció miatt,
de nagyon úgy néz ki, mint egy...
csont.
LN: Huh. Az elkövetkező négy évben
újra és újra visszament arra a helyre,
és végül 30 darabot gyűjtött össze ugyanabból a csontból,
melyek legtöbbje nagyon parányi volt.
(Audio) NR: Nem egy nagy csomó. Elfér egy kis Ziploc zacskóban.
LN: És megpróbálta összeilleszteni ezeket, mint egy kirakós játékot.
De ez egy kihívás volt.
(Audio) NR: Olyan sok apró darabra van széttörve,
próbálok homokot és gittet használni, és nem néz ki valami jól.
Végül egy 3D felszíni szkennert használtunk.
LN: Ó! NR: Ja, igaz?
(Nevetés)
LN: Kiderült, hogy sokkal egyszerűbb volt virtuálisan csinálni.
(Audio) NR: Egyfajta varázslat, amikor minden összeáll.
LN: Mennyire voltál biztos benne, hogy rendben van,
hogy a megfelelő módon raktad össze őket?
Volt valamekkora valószínűsége, hogy ha másképp rakod össze,
akkor egy arapapagáj, vagy valami más jön ki?
(Nevetés)
(Audio) NR: (Nevet) Mm, nem. Nem, ezt kaptuk.
LN: Amit talált, amit felfedezett az egy sípcsont volt, egy lábszárcsont,
olyan, ami egy hasított körmű emlőshöz tartozik,
mint egy tehén vagy juh.
De egyik sem lehetett ezek közül.
Túlságosan nagy volt.
(Audio) NR: A mérete ennek a valaminek hatalmas volt. Ez egy nagyon nagy állat.
LN: Milyen állat lehetett?
Elakadván, megmutatta az egyik darabot
néhány coloradói kollégájának,
és ők egy ötlettel álltak elő.
(Audio) NR: Fogtunk egy fűrészt és lemetszettük épp csak a szélét,
és ez az igen különös szag áradt belőle.
LN: Olyasmi szaga volt, mint a megperzselt húsnak.
Az a szag volt, amit Natalia
a koponyák feldarabolásától ismert az anatómiai laboratóriumában:
kollagén.
A kollagén az, ami struktúrát ad a csontjainknak.
És általában, ilyen sok év után
ez lebomlik.
De ebben az esetben a sarkvidék természetes hűtőként megóvta.
Aztán egy vagy két évvel később Natalia egy konferencián volt Bristolban,
és látta, hogy egy kollégája, egy bizonyos Mike Buckley,
egy új eljárást mutat be, amit ő "kollagén ujjlenyomatolásnak" nevezett.
Kiderült, hogy különböző fajok kissé különböző struktúrájú
kollagénnel rendelkeznek,
vagyis ha rendelkezel egy ismeretlen csont kollagénprofiljával,
összehasonlíthatod az ismert fajokéval,
és ki tudja, talán kapsz egy egyezést.
Így elküldte neki az egyik darabot
FedEx-szel.
(Audio) NR: Igen, követni akarod. Ez eléggé fontos.
(Nevetés)
LN: És ő feldolgozta,
és összehasonlította 37 ismert és mai emlőssel.
És talált egy illeszkedést.
Kiderült, hogy a 3,5 millió éves csont,
amit Natalia kiásott az felső Északi-sarkvidéken
az egy...
tevéhez tartozott.
(Nevetés)
(Audio) NR: Ekkor azt gondoltam: micsoda? Ez elképesztő -- feltéve, hogy igaz.
LN: Ekkor megvizsgáltak több darabot is,
és ugyanazt az eredményt kapták mindegyikre.
Azonban a talált csont mérete alapján
ez a teve 30%-kal nagyobb volt, mint a mai tevék.
Vagyis ez a teve körülbelül 2,7 méter magas lenne,
és kb. egy tonna.
(A közönség reakciója)
Igen.
Natalia talált egy óriás sarkvidéki tevét.
(Nevetés)
Amikor a "teve" szót halljuk,
ami először az eszünkbe jut az általában a következő:
a kétpúpú teve Kelet- és Közép-Ázsiából.
De megtörténhet, hogy az agyunkban levő képeslapon
egy egypúpú teve van,
egy alapvetően sivatagi élőlény --
ami homokos, forró helyeken őgyeleg, mint a Közép-Kelet vagy a Szahara,
van egy nagy öreg púp a hátán
amiben vizet tárol azokra a hosszú sivatagi vándorlásokra,
nagy, széles lába van, ami segíti őt átcammogni a homokdűnéken.
Hogy a fenébe kerül egy ilyen alak az Északi-sarkvidékre?
Hát, mint kiderült, a tudósok jó ideje tudták,
már Natalia felfedezése előtt,
hogy a tevék eredetileg amerikaiak.
(Zene: The Star-Spangled Banner/ Az Amerikai Egyesült Államok himnusza)
(Nevetés)
Itt kezdték.
A 45 millió évből, amióta tevék léteznek, kb. 40 millió éven keresztül
csak Észak-Amerikában lehetett őket megtalálni,
mind a 20, talán több különböző fajukat.
(Audio) LN: Ha felsorakoztatnám őket, különbözőképpen néznének ki?
NR: Igen, különböző testméreteket fogsz kapni.
Néhányuknak nagyon hosszú nyakuk lesz,
ezek valójában funkcionálisan inkább zsiráfok.
LN: Néhánynak hosszú orra volt, mint a krokodilnak.
(Audio) NR: Az igazán primitív, korai példányok nagyon kicsik voltak,
szinte mint a nyulak.
LN: Micsoda? Nyúlméretű tevék?
(Audio) NR: A koraiak.
Vagyis ezeket valószínűleg nem ismernéd fel.
LN: Ó, istenem, akarok egy nyúl-teve háziállatot.
(Audio) NR: Tudom, nem lenne nagyszerű?
(Nevetés)
LN: Kb. 3-7 millió évvel ezután
a tevék egy ága lement Dél-Amerikába,
ahol lámák és alpakák lettek belőlük,
egy másik águk pedig, a Bering-földhídon keresztül,
eljutott Ázsiába és Afrikába.
És körülbelül az utolsó jégkorszak vége felé
az észak-amerikai tevék kihaltak.
Tehát a tudósok mindezt már tudták,
de ez nem magyarázza meg teljesen, hogyan talált Natalia egyet fenn északon.
Mivel ez, hőmérsékletileg, a Szahara poláris ellentéte.
Az igazság az,
hogy három és fél millió évvel ezelőtt
átlagosan 22 Celsius fokkal melegebb volt, mint most.
Tehát boreális erdő lehetett ott,
mint manapság a Yukonban vagy Szibériában.
De ez így is, hat hónap hosszú teleket jelent,
amikor a tavak befagynak.
Hóviharokkal.
Napi 24 órás teljes sötétség.
Azaz, hogy... Hogyan?
Hogyan lehetséges, hogy ezek a szaharai szupersztárok
túlélték azokat a sarkvidéki feltételeket?
(Nevetés)
Natalia és munkatársai úgy gondolják, van rá egy magyarázatuk.
És ez eléggé briliáns.
Mi van, ha ezek a jellemzők, amikről mi úgy gondoljuk, hogy a tevét
a Szaharához jól alkalmazkodóvá teszik,
valójában a tél átvészelése miatt fejlődtek ki?
Mi van, ha azok a széles lábak nem a homokon való bandukolást segítenék elő,
hanem a havon valót, mint egyfajta hótalpak?
Mi van ha a púp -- ami, óriási újság számomra,
nem vizet, hanem zsiradékot tartalmaz --
(Nevetés)
azért volt ott, hogy átsegítse a tevét azon a hat hónap hosszú telen,
amikor szűkös az élelem?
És akkor, csak ezután, jóval a földhídon való átkelés után
alakultak át ezek a téli jellemzők a forró sivatagi környezethez?
Például a púp hasznos lehet a tevéknek forróbb éghajlat alatt,
mert a zsiradék egy helyen való tárolásával,
mint egy zsír hátizsák,
nincs szüksége erre a szigetelésre
a teste többi részén.
Így a hő jobban szétoszlik.
Ez egy őrült ötlet,
ami a tevék alapvető sivatagi létének bizonyítékának tűnt,
valójában az északi-sarkvidéki múltjának bizonyítéka lehet.
Hát, nem én vagyok az első személy, aki ezt a történetet elmeséli.
Mások úgy mesélték, mint az evolúciós biológia csodáját,
vagy mint egy kulcslyuk a klímaváltozás jövőjébe.
Én azonban teljesen más okból szeretem.
Számomra ez egy történet arról,
hogyan látjuk a világot,
és az hogyan változik.
Én történésznek tanultam.
És megtanultam, hogy valójában nagyon sok tudós szintén történész.
Értelmet adnak a múltnak.
Elmesélik a világegyetem, a bolygó, és az élet történetét.
És történészként
a fejedben levő ötletből indulsz ki, hogy hogyan is történtek a dolgok.
(Audio) NR: Történeteket találunk ki és ragaszkodunk azokhoz,
mint a tevéhez a sivatagban, igaz?
Ez egy nagyszerű történet! Teljesen ahhoz alkalmazkodott.
Világos, hogy mindig is ott élt.
LN: De egy adott ponton feltárhatsz valamilyen parányi bizonyítékot.
Megtudhaszt valamilyen apró dolgot,
ami arra kényszerít, hogy újraértelmezz mindent, amit eddig tudtál.
Ahogy ebben az esetben is, ez a tudós talál egy szilánkot,
amiről azt hitte, hogy fadarab,
és ebből kifolyólag a tudomány egy új és teljesen váratlan elméletet kap
arról, hogy ez a Dr. Seuss-féle teremtmény
miért úgy néz ki ahogy.
És számomra ez teljesen megfordította azt, ahogyan eddig a tevékről vélekedtem.
Egy nevetségesen egyedi teremtménytől indulva,
amely csakis ehhez a különleges környezethez alkalmazkodott,
eljutva ehhez a világutazóhoz, amely történetesen épp a Szaharában van,
de gyakorlatilag bárhol felbukkanhat.
(Taps)
Ez itt Azuri.
Azuri, szia, hogy vagy?
OK, van itt egy ilyen számodra.
(Nevetés)
Azuri most épp szünetelteti szokásos fellépéset
a Radio City Music Hallban.
(Nevetés)
Ez pedig nem vicc.
Mindenesetre --
De tényleg, Azuri egy élő emlékeztető arra,
hogy a világunk története dinamikus.
Megköveteli hajlandóságunkat a helyesbítésre, az újragondolásra.
(Nevetés)
Igaz, Azuri?
És hogy csak egy csontszilánknyira vagyunk attól,
hogy a világot másképp lássuk.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)