ובכן, זהו סיפור
על כיצד אנחנו יודעים את מה שאנחנו יודעים.
זה סיפור על האישה הזאת,
נטליה ריבצ'ינסקי.
היא פליאוביולוגית,
מה שאומר שהיא מתמחה בחפירות של דברים מתים ממש עתיקים.
(הקלטה) נטליה ריבצ'ינסקי: כן, היו כמה שקראו לי כבר "דוקטור דברים מתים".
לטיף נאסר: ואני חושב שהיא מעניינת במיוחד
בגלל המקומות שבהם היא חופרת את הדברים האלה
הרבה מעל לחוג הארקטי, בטונדרה הקנדית המרוחקת.
עכשיו, יום קיץ אחד ב2006,
היא עבדה באתר חפירות בשם Fyles Leaf Bed,
שנמצא כ10 מעלות רוחב מהקוטב הצפוני.
(קול) נ.ר: באמת, זה לא הולך להישמע כל כך מרגש,
כי זה היה עוד יום של הליכה עם תרמיל הגב ועם הGPS שלך
ומחברת ופשוט איסוף של כל מה שעשוי להיות מאובן.
ל.נ: ובשלב מסוים, היא שמה לב למשהו.
(קול) נ.ר: חלוד כזה, משהו בצבע חלודה.
בערך בגודל של כף היד שלי.
זה פשוט היה מונח על פני השטח.
ל.נ: ובמחשבה ראשונה, היא חשבה שזה היה פשוט שבב עץ,
כי זה סוג הדברים שאנשים מצאו שם קודם
ב-Fyles Leaf Bed -- חלקים של צמחים פרהיסטוריים.
אבל באותו לילה, כשחזרה למחנה --
(קול) נ.ר: ... אני מוציאה את זכוכית המגדלת
ובוחנת קצת יותר מקרוב ומבינה
שלא ממש נראה שיש לזה טבעות שמאפיינות עצים.
אולי זה עניין של בלייה,
אבל זה נראה ממש כמו..
עצם.
ל.נ: הא. אז במהלך ארבע השנים הבאות,
היא חזרה לאותה נקודה שוב ושוב,
ובסופו של דבר אספה 30 שברים של אותה העצם בדיוק,
הרבה מהם ממש קטנים.
(קול) נ.ר: זה לא כל כך הרבה. אפשר להכניס את הכל לשקית ריצ'רץ'.
ל.נ: והיא ניסתה לחבר יחד את החתיכות כמו שמרכיבים פאזל.
אבל זה היה מאתגר.
(קול) נ.ר: זה שבור לכל כך הרבה חתיכות פצפוניות,
אני מנסה להשתמש בחול ובמֶרֶק וזה לא נראה טוב.
אז בסופו של דבר, השתמשנו בסורק משטחים תלת ממדי.
ל.נ: אווו! נ.ר: כן, אה?
(צחוק)
ל.נ: הסתבר שזה הרבה יותר קל לעשות את זה באופן וירטואלי.
(קול) נ.ר: זה מין קסם, ברגע שהכל מתחבר יחד.
ל.נ: עד כמה היית בטוחה שחיברת הכל נכון,
שהרכבת את כל החלקים בצורה נכונה?
האם היה פוטנציאל שהייתם מרכיבים אותו בצורה שונה
ושיהיה להם, נגיד, תוכי או משהו?
(צחוק)
(אודיו)נ.ר:(צחוק) אמ, לא. לא. יש לנו את זה.
ל.נ: מה שהיה לה, היא גילתה, היה עצם ירך, עצם רגל,
וספציפית, אחת שהיתה שייכת ליונק עם פרסה שסועה,
אז משהו כמו פרה או כבשה.
אבל היא לא יכלה להיות אחת מאלה.
היא פשוט היתה גדולה מדי.
(אודיו) נ.ר: הגודל של הדבר הזה, הוא היה עצום. זו היתה באמת חיה עצומה.
ל.נ: אז איזו חיה זו יכלה להיות?
אחרי שפגעה בקיר, היא הראתה את אחד השברים
לכמה קולגות שלה בקולורדו,
והיה להם רעיון.
(אודיו)נ.ר: לקחנו מסור, ושרטנו רק את הקצה שלה,
והיה ריח ממש מעניין שיצא ממנה.
ל.נ: זה הריח כמו סוג של בשר חרוך.
זה היה ריח שנטליה הכירה
מחיתוך גולגלות במעבדת האנטומיה שלה:
קולגן.
קולגן הוא מה שנותן מבנה לעצמות שלנו.
ובדרך כלל, אחרי כל כך הרבה שנים,
הוא מתפרק.
אבל במקרה הזה, הארקטי שיחק כמו מקפיא טבעי ושימר אותו.
אז שנה או שנתיים מאוחר יותר, נטליה היתה בועידה בבריסטול,
וראתה שקולגה שלה בשם מייק באקלי
הציג את התהליך החדש לו הוא קרא "טביעת אצבע של קולגן."
מספבר שלמינים שונים יש מבנה שונה מעט
של קולגן,
אז אם אתם מקבלים פרופיל קולגן של עצם לא ידועה,
אתם יכולים להשוות אותו למינים הידועים,
ומי יודע, אולי אתם יכולים לקבל התאמה.
אז היא שלחה לו את אחד השברים,
בפדקס.
(אודיו)נ"ר: כן, אתם רוצים לעקוב אחרי זה. זה סוג של חשוב.
(צחוק)
ל.נ: והוא עיבד את זה,
והשווה אותו ל 37 יונקים ידועים מהעידן המודרני.
והוא מצא התאמה.
מסתבר שהעצם בת 3.5 מליון השנים
שנטליה חפרה בארקטי הגבוה
שייכת ל...
גמל.
(צחוק)
(אודיו)נ.ר: ואני חושבת מה? זה מדהים -- אם זה נכון.
ל.נ: אז הם בחנו מספר שברים,
והם קיבלו אותה תוצאה לכל אחד.
עם זאת, בהתבסס על הגודל של העצם שהם מצאו,
זה אומר שהגמל הזה היה גדול ב 30 אחוז מהגמל המודרני.
אז הגמל הזה היה בערך בגובה שלושה מטרים,
ושקל בערך טון.
(קהל מגיב)
כן.
נטליה מצאה גמל ארקטי ענק.
(צחוק)
עכשיו, כשאתם שומעים את המילה "גמל,"
מה שאולי חושבים עליו זה אחד מאלה,
הגמל הבקטריאני של מזרח אסיה.
אבל הסיכויים הם שתמונת הגלויה שיש לכם במוח
היא אחת מאלה, הדרומדרי,
יצור מדברי במהותו --
מבלה במקומות חוליים וחמים כמו המזרח התיכון והסהרה,
יש לו דבשת גדולה על הגב
לאגירת מים לטרקים הארוכים במדבר,
יש לו רגלים רחבות וגדולות כדי לעזור לו לדשדש בדיונות החול.
אז איך אחד מאלה הגיע לארקטי הגבוה?
ובכן, מדענים ידעו הרבה זמן, מסתבר,
אפילו לפני הגילוי של נטליה,
שגמלים למעשה במקור אמריקאים.
(מוזיקה: ההמנון האמריקאי)
(צחוק)
הם התחילו פה.
במשך כמעט 40 מ 45 מליון השנים שגמלים היו בסביבה,
אתם יכולתם למצוא אותם רק בצפון אמריקה,
סביב 20 מינים שונים, אולי יותר.
(אודיו)ל.נ: אם אתם שמים אותם במסדר, האם הם יראו שונה?
נ.ר: כן, יהיו לכם גדלי גוף שונים.
יהיו לכם כמה עם צוואר ממש ארוך,
אז הם למעשה מתפקדים כמו ג'ירפות.
ל.נ: לכמה היו חוטמים, כמו קרוקודיל.
(אודיו)נ.ר: המוקדמים הממש פרימיטיבים היו ממש קטנים,
כמעט כמו ארנבות.
ל.נ: מה? גמלים בגודל ארנבות?
(אודיו) נ.ל: המוקדמים ביותר.
אז את אלה כנראה לא הייתם מזהים.
ל.נ: או אלוהים, אני רוצה ארנב-גמל מחמד.
(אודיו)נ.ר: אני יודעת, זה לא היה מעולה?
(צחוק)
ל.נ: ואז לפני בערך שלושה עד שבעה מליון שנה,
ענף אחד של הגמלים ירד לדרום אמריקה,
שם הם הפכו ללאמות ואלפקות,
וענף אחר חצה את גשר היבשה ברינג
לתוך אסיה ואפריקה.
ואז סביב סוף עידן הקרח האחרון,
הגמלים של צפון אמריקה נכחדו.
אז, מדענים כבר ידעו את כל זה,
אבל זה עדיין לא מסביר לגמרי איך נטליה מצאה אחד כל כך צפונית.
כאילו, זה, מבחינת טמפרטורה, ההפך הגמור לסהרה.
עכשיו כדי להיות הוגנים,
לפני שלושה וחצי מליון שנה,
היה חם יותר ב 22 מעלות מעכשיו.
אז זה היה יער צפוני,
אז יותר כמו היוקון או סיביר היום.
אבל עדיין, כאילו, היו להם חורפים של חצי שנה
בהם בריכות היו קופאות.
היו לכם סופות שלגים.
היו לכם 24 שעות ביום של חושך מוחלט.
כאילו, איך.... איך?
איך זה שאחד מהסופרסטארים של הסהרה
יכלו לשרוד בתנאים הארקטיים?
(צחוק)
נטליה והעמיתים שלה חושבים שיש להם את התשובה.
וזה סוג של גאוני.
מה אם כל תכונה שאנחנו מדמיינים שעושה את הגמל מתאים
למקומות כמו הסהרה,
למעשה התפתחה לעזור לו לעבור את החורף?
מה אם הרגליים הרחבות האלו יועדו לדרוך לא על חול,
אלא על שלג, כמו סוג נעלי שלג?
מה אם הדבשת -- שזה חדשות גדולות בשבילי,
לא מכילה מים, היא מכילה שומן --
(צחוק)
היתה שם לעזור לגמל לעבור את החורף בן ששת החודשים,
כשהאוכל היה נדיר?
ואז, רק מאוחר יותר, הרבה אחרי שהוא חצה את גשר האדמה
הוא התאים את תכונות החורף האלו לסביבת המדבר החמה?
כאילו, לדוגמה, הדבשת אולי עוזרת לגמל באקלימים חמים יותר
בגלל שכשיש לכם את כל השומן במקום אחד,
כמו, אתם יודעים, תיק גב שומני,
אומר שאתם לא צריכים בידוד
על כל שאר גופכם.
אז זה עוזר לפזר את החום יותר בקלות.
זה הרעיון המשוגע הזה,
שמה שנראה כמו הוכחה לטבע המדברי הבסיסי של הגמל
יכול למעשה להיות הוכחה לעבר ארקטי גבוה.
עכשיו, אני לא האדם הראשון לספר את הסיפור הזה.
אחרים סיפרו אותו כדרך להתפלא מאבולוציה ביולוגית
או כחור-מנעול לעתיד של שינוי האקלים.
אבל אני אוהב אותו בגלל סיבה אחרת לגמרי.
בשבילי, זה סיפור עלינו,
בנוגע לאיך אנחנו רואים את העולם
ובנוגע לאיך זה משתנה.
אז אני מאומן כהסטוריון.
ולמדתי, שלמעשה, הרבה מהמדענים הם גם הסטוריונים.
הם מנסים להבין את העבר.
הם מספרים את ההסטוריה של היקום, של הפלנטה, של החיים על הפלנטה הזו.
וכהסטוריונים,
אתם מתחילים עם רעיון בראש של איך הסיפור הולך.
(אודיו)נ.ר: אנחנו ממציאים סיפורים ואנחנו דובקים בהם,
כמו הגמל במדבר, נכון?
זה סיפור מעולה! הוא לגמרי מותאם לזה.
בברור, הוא תמיד חי שם.
ל.נ: אבל בכל רגע, אתם יכולים לגלות עדות קטנה.
אתם תוכלו ללמוד דבר מאוד קטן
שמכריח אתכם למסגר מחדש את כל מה שחשבתם שידעתם.
כאילו, במקרה הזה, מדענית אחת מוצאת שבב אחד
של מה שהיא חשבה שזה עץ,
ובגלל זה, למדע יש תאוריה לגמרי לא אינטאיטיבית וחדשה
בנוגע לאיך היצור האבסורדי שנראה כמו מספרו של דר סוס
נראה איך שהוא נראה.
ובשבילי, הוא הפך לגמרי את הדרך שאני חושב על הגמל.
הוא הפך מלהיות יצור ממש נישתי
מתאים רק לסביבה האחת הזו,
ללהיות הטייל העולמי הזה שבמקרה נמצא בסהרה,
ויכול להגיע ממש לכל מקום.
(מחיאות כפיים)
זה עזורי.
עזורי, הי, מה שלומך?
אוקיי, הנה, יש לי אחד מאלה פה.
(צחוק)
אז עזורי בהפסקה מהעבודה הרגילה שלה
בהיכל המוזיקה של רדיו סיטי.
(צחוק)
זו אפילו לא בדיחה.
בכל אופן --
אבל באמת, עזורי פה כתזכורת חיה
שהסיפור של העולם שלנו הוא דינמי.
הוא דורש את המוכנות שלנו להתאים את עצמנו, לדמיין מחדש.
(צחוק)
נכון, עזורי?
ובאמת, שכולנו במרחק של שבב עצם אחד
מלראות את העולם בצורה חדשה.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)