כמה מכם הם מחנכים בעבר, בהווה או בעתיד?
הרימו ידיים.
יופי. אני נמצא במקום הנכון.
אני מורה לאנגלית בתיכון, בתקופת התאוששות.
באמת.
כמה מכם מדריכים ומלווים אנשים צעירים?
הרימו ידיים.
אין ספק שאני במקום הנכון.
במשך 25 שנה אנו שומעים על כשלון בתי הספר
ועל הצורך ברפורמה בבתי הספר שלנו.
מי רוצה רפורמה בבתי הספר?
הרימו ידיים.
איינשטיין אמר פעם שניסוח הבעיה
חשוב לעתים קרובות יותר מאשר הפתרון.
ברצוני לטעון, בכל הכבוד, שבתי הספר שלנו
אינם כושלים, והם ודאי לא זקוקים לרפורמה,
אלא שהשיטה מיושנת ושיש לחדש אותה,
ולא לערוך בה רפורמה.
מה השתנה?
העניין הוא פשוט זה:
הידע בימינו הוא מצרך.
הוא חינמי, הוא כמו אוויר. כמו מים.
כמה מכם ביקרו באתר אקדמיית "חאן"?
הרימו ידיים.
כן. מרביתכם. אז אתם יודעים.
אתם יודעים איזו איכות חינוך אנשים יכולים לקבל
אם הם מוכנים לנקוט יוזמה.
כמה מכם נאלצו לשנן את הטבלה המחזורית
בביה"ס התיכון? הרימו ידיים.
אה, כולם! יופי.
אז שוב, כמה יסודות יש בה?
לא, רגע. מצטער. לא שמעתי.
לא משנה כמה אמרתם - טעיתם,
כי בשבוע שעבר נוספו עוד שניים.
וכמה כוכבים? נוסף או נגרע אחד מהם?
אינני יודע. לא בדקתי לאחרונה את ערוץ החדשות שלי.
בואו נראה. הבה נערוך תחרות.
למה שלא תצטטו מהזכרון את 50 ערי הבירה,
בעוד אני מחפש אותן ב"גוגל"? הבה נראה מי יותר מהיר.
הידע הוא מצרך.
לעולם כבר לא איכפת
אם אתם חכמים יותר מתלמיד כיתה ה'
או באיזו מידה הצלחתם לשלש את הכנסתכם.
מה שאיכפת לעולם איננו מה שאתם יודעים,
אלא מה אתם יכולים לעשות עם מה שאתם יודעים.
וזאת בעיה חינוכית שונה לגמרי.
השאלה כעת היא,
האם יש לכם המיומנות והמוכנות
להשתמש בידע שהשגתם?
עלי לספר לכם קצת על המסע האינטלקטואלי שלי.
ב-2005 קראתי את "העולם הוא שטוח" מאת פרידמן.
כמה מכם קראו את הספר הזה?
זה הפחיד אותי נורא.
כי, כידוע לכם, הוא תיאר עולם
שבו יותר ויותר כל עבודה שיכולה להפוך לשגרה,
תצא במהירות מהמחזור או תעבור לאוטומציה.
צווארון לבן, צווארון כחול - בכלל לא משנה.
לאחרונה שוחחתי איתו, ריאיינתי אותו לספר החדש.
הוא אמר: "טעיתי בספר בדבר אחד."
שאלתי: "מהו?"
הוא ענה: "הדברים קורים בקצב גדול בהרבה."
אני מוטרד מה תהיינה המיומנויות שהצעירים שלנו יצטרכו
כדי להשיג עבודה טובה ולהתמיד בה בכלכלת המידע הגלובלית החדשה הזו.
והאם אלה אותן מיומנויות אותן יצטרכו
כדי להיות אזרחים טובים ולהמשיך ללמוד?
ריאיינתי קשת רחבה של חדשנים, פשוטו כמשמעו,
מ"אפל" ועד "יוניליבר", מנהלים, צבא ארה"ב,
מנהיגי קהילות, מורי קולג', ושאלתי את כולם:
"מהן המיומנויות הכי חשובות היום? מה חשוב?"
הגעתי למסקנה שיש מערך של כישורי ליבה
שכל צעיר וצעירה חייבים להזדרז ולרכוש
בטרם הוא או היא יסיימו את התיכון.
לא רק כדי להשיג עבודה טובה, אלא כדי להמשיך וללמוד
ולהיות אזרח פעיל ומשכיל במאה ה-21.
ואלה הם, בקצרה:
מס' 1: חשיבה ביקורתית ופתרון בעיות.
מה כוונתי ב"חשיבה ביקורתית"?
היכולת לשאול את השאלות הנכונות,
לשאול שאלות ממש טובות.
מס' 2: שיתוף-פעולה ברשתות והובלה באמצעות השפעה.
מס' 3: זריזות וכושר-הסתגלות.
מס' 4: יוזמה ויזמות.
מס' 5: תקשורת יעילה על-פה ובכתב.
מס' 6: גישה למידע וניתוחו.
ולבסוף, מס' 7: סקרנות ודמיון.
קרו כמה דברים, כשהספר הזה התפרסם לפני 3 וחצי שנים,
"פער ההישגים הגלובלי", שהלמן זה עתה התייחס אליו.
ראשית כל, יש לי אישור מסוים לכך,
מכל העולם, ממש כך,
שפשוט הדהים אותי.
מטאיוואן וסינגפור ועד הלסינקי ומדריד,
וכמעט כל המקומות שביניהם.
תאילנד, בחריין, בירמינגהם שבאנגליה.
מ"וול סטריט" ועד "ווסט פוינט",
אנשים אמרו לי: "כן. אלה בדיוק הכישורים הנכונים."
הרגשתי די טוב. לא רע,
עד שקרה הדבר הבא:
הכלכלה התמוטטה.
ואני ראיתי ילדים ששבו הביתה מהאוניברסיטה,
שלכאורה רכשו מעט או יותר מאותן מיומנויות,
ושבו הביתה מהאוניברסיטה ולא מצאו עבודה.
היו להם המיומנויות,
אבל משהו היה חסר.
ממש היום, חצי מכל בוגרי האוניברסיטה
הם מובטלים או מועסקים מתחת לכישוריהם.
שליש מהם גרים בבית.
אולי יש כאלה ביניכם, בקהל.
מה החמצתי? מה השתבש?
כשניסיתי להבין
את מהות ההתמוטטות הכלכלית הזאת,
הגעתי למסקנה שמדובר בהרבה יותר מאשר
עיסקאות החלף האשראי שעליהן קראנו,
והרבה יותר מאשר ההתנפחות
של בועת שוק הנדל"ן וכו'.
הנה מה שלמדתי:
אולי כולכם יודעים את זה. אני לא ידעתי.
מעל 70% מהכלכלה שלנו מבוססת על הוצאות צרכנים.
מה הפחד הכי גדול של כולם?
שהצרכנים יפסיקו להוציא.
זו הסיבה שאנו מאבדים מקומות עבודה.
מס' 2: שהוצאות הצרכנים
תודלקו יותר ויותר בחובות.
הם הוציאו כסף מהבית הכי מהר שיכלו.
הקצו כסף לכרטיסי אשראי הכי מהר שיכלו.
ב-2007, שיעור החסכונות היה מינוס 2%.
וזה הוביל אותי למסקנה
שאולי מה שעשינו
הוא ליצור כלכלה המבוססת על כך שאנשים
יוציאו כסף שאין להם,
כדי לקנות דברים שאינם צריכים,
ואגב כך לאיים על סביבת כדור הארץ.
אני חושב שיותר ויותר ברור
שזו אינה כלכלה מקיימת.
כפי שאמר ג'רמי קלאוד, היא לא מקיימת מבחינה סביבתית.
היא אפילו לא מקיימת מבחינה כלכלית.
היום, שיעור החסכונות הוא בערך 4%.
הצרכנים חוסכים
יותר מכפי שהם מוציאים.
לא נראה לי שזה מקיים גם מבחינה רוחנית.
אנו זקוקים למשהו שונה.
ניסיתי להבין מהי החלופה,
מה תהיה ההתמחות שלנו בכלכלה הגלובלית,
ומילה אחת שבה ועלתה:
חדשנות.
עצם הרעיון, לא רק החידושים הגדולים ב"סטם" (מדע-טכנולוגיה-הנדסה-מתמטיקה),
אלא להפוך לארץ שמפיקה רעיונות רבים וטובים יותר
כדי לפתור עוד הרבה סוגי בעיות,
רעיונות שיוצרים מקומות עבודה,
רעיונות שאחרים רוצים וזקוקים להם כפתרונות
לבעיות אמיתיות, בעיות מכל סוג.
אמריקה נודעה תמיד
כארץ חדשנית מאד.
אבל האם זה בגלל או למרות
מערכת החינוך שלנו?
שאלה חשובה.
ידוע שיש לנו תשתית,
אנו משקיעים במחקר ופיתוח,
בחוקי הגנת זכויות יוצרים,
במדיניות הגירה טובה, עד לאחרונה.
מה עם החינוך?
הנה שאלת טריוויה יומית מהירה, שלא תספיקו "לגגל" את התשובה.
ביל גייטס, אדווין לאנד,
ממציא מצלמת הפולארויד,
מארק צוקרברג, כוכב "פייסבוק",
ובוני רייט, זמרת העם, מה משותף לכולם?
[קהל] כולם נשרו מהאוניברסיטה.
מצטער. הם לא נשרו מהאוניברסיטה,
אלא מהאוניברסיטה של הרווארד!
זה שונה! תודה רבה לכם.
אתם יודעים שסטיב ג'ובס נשר, וגם מייקל דל.
אלה נשרו מהרווארד.
אז החלטתי לנקוט בטקטיקה שונה.
ניסיתי להבין מה עלינו לעשות אחרת
כדי לפתח את היכולות של עוד רבים
מצעירינו, כדי שיהיו מחדשים.
מה עלינו לעשות כהורים, כמורים,
כמדריכים, כמעסיקים.
התחלתי לראיין קשת רחבה של מחדשים בשנות ה-20 שלהם.
צעירים יוצאי-דופן.
חלקם מיוחסים, חלקם באו מהעוני.
קשת רחבה. מכל הארץ.
חלקם בתחומי "סטם" חלקם באמנויות,
חלקם חדשנים ויזמים חברתיים.
אחר ריאיינתי כל אחד ואחד מהוריהם.
ניסיתי להבין אם קיימים
דפוסים ברי-זיהוי של הורות.
ואחר שאלתי כל אחד מהם:
"האם יש מורה או מדריך רוחני
"שהיתה לו משמעות עמוקה בחייך?"
שליש מהם, שליש אחד,
לא הצליח לנקוב בשמו של מורה יחיד.
שני השלישים הנותרים,
יכלו לציין לפחות מורה אחד.
השליש שלא הצליחו לציין מורה אחד,
יכלו, אגב, לציין מורה רוחני.
חשוב מאד.
אנו ממעיטים בערך ההדרכה הרוחנית.
הלכתי לראיין כל אחד מאותם מורים ומדריכים רוחניים.
וגיליתי מה שעבורי היה תגלית מזעזעת.
בכל מקרה ומקרה, המורים שאותם ריאיינתי--
ואני ריאיינתי מורים מביה"ס היסודי ועד לאוניברסיטה.
את כל קשת המורים.
בכל מקרה ומקרה, כל אחד ואחד ממורים אלה
היו חיצוניים במסגרת ביה"ס שלו או שלה.
למעשה, הלכתי לחמש אוניברסיטאות:
הרווארד, אם-איי-טי, סטנפורד, קרנגי מלון, טוליין.
כל המורים מאותן חמש אוניברסיטאות
שהעמידו מחדשים מבריקים וממשיכים לעשות זאת,
לאיש מביניהם אין קביעות,
לא היתה להם, והם לא יקבלו קביעות.
מה הבעיה כאן?
נוכחתי לדעת
שהתרבות הבית-סיפרית
שאיתה גדלנו,
עומדת בסתירה גמורה לתרבות הלמידה
שמפיקה מחדשים בחמישה היבטים מרכזיים.
מס' 1: אנו מעלים על נס ומתגמלים הישגיות אישית,
ואין ספק שיש לכך מקום חשוב,
אך כפי שכולכם יודעים, חדשנות היא ספורט קבוצתי.
וכל המורים ההם יצרו עבודת-צוות אמיתית ואחראית,
ושיתוף-פעולה בהשגת כל המטלות.
מס' 2: כולנו בחינוך האמריקאי מתעסקים בהתמחות.
בתיכון ובאוניברסיטאות שורר הפרד ומשול
של משהו שקרוי "יחידות קרנגי",
שהן בנות 150 שנה.
בכימיה, בביולוגיה, וכן הלאה.
עולם החדשנות הוא בין-תחומי,
ומסתמך על למידה מבוססת-בעיות.
ג'ודי גילברט מ"גוגל" אמרה לי:
"אם יש דבר אחד שמחנכים חייבים להבין,
"הוא שכבר לא ניתן לפתור בעיות,
"או אפילו להבינן
"במסגרת הקווים הברורים של התורות האקדמיות."
מס' 3: תרבות בית הספר עוסקת כולה
בהתחמקות מסיכונים ובהענשה על כשלון.
תפקיד התלמידים הוא לגלות מה רוצה המורה,
לספק למורה את מה שהמורה רוצה.
תפקיד המורה הוא להימנע מצרות.
אנו לא מעודדים מחנכים ליטול סיכונים, נכון?
עולם החדשנות, כפי שכולכם יודעים,
עוסק כולו בנטילת סיכונים,
בעשיית טעויות ובלימוד מהן.
הלכתי ל"איידיאו",
חברת העיצוב הכי חדשנית בעולם, והם אמרו לי:
"המוטו שלנו הוא: 'היכשל מוקדם והיכשל הרבה'."
וזה כי אין חדשנות ללא ניסוי וטעייה.
הלכתי לביה"ס "די" (עיצוב) שנוסד ע"י דייויד קלי מ"איידיאו",
תכנית בין-תחומית נפלאה בסטנפורד.
הם שוחחו יחד סביב השולחן ואמרו:
"אנו באמת חושבים ש'נכשל' הוא ה'מצוין' החדש."
נסו להביא את התעודה הזו לביה"ס שלכם.
שוחחתי עם סטודנט באוניברסיטת אוון.
"אוון", אגב, היא הטובה ביותר
מכל האוניברסיטאות בארץ כיום.
כל קורס הוא בין-תחומי,
מבוסס-צוות, מבוסס-מיזם -- מקום נהדר.
שוחחתי עם סטודנט ב"אוון", והוא אמר:
"אנו אפילו לא מרבים לדבר כאן על כשלון.
"אנו מדברים על ביצוע חוזר ונשנה."
לעזאזל, לא נראה לי שידעתי מה פשר המילה הזו לפני 5 שנים.
אבל זה הפך לתפישה מאד חשובה בעיני.
בלמידה אין טעויות, יש חזרות, שוב ושוב.
אם כי עלי לשאול אתכם כמה מכם לומדים
יותר משגיאותיכם מאשר מהצלחותיכם.
הרימו ידיים.
כן. גם אני. בחיי שזה כואב לפעמים.
זה מכאיב.
אך הנקודה היא שאנו מגוננים על הילדים
בביה"ס, בבית,
מסוק ההורים חג מעל.
הם לא רוצים שהילדים שלהם יעשו שגיאות
אחרת הציון המושלם שלהם איכשהו יוכתם.
אבל זהו המקור היחיד לבטחון עצמי אמיתי:
ללמוד שאפשר להתאושש מטעות.
ולא כדאי ללמוד את זה בגיל 35,
כי אז זה כואב הרבה יותר.
מס' 4: תרבות הלמידה
היא במידה רבה צריכה סבילה.
למעשה, נראה לי שאז כולנו לומדים
להיות צרכנים קטנים וטובים: בבית הספר.
כי אנו יושבים וסופגים במשך כל היום.
בכיתות של המחדשים עוסקים רק ביצירה.
ביצירת מוצרים אמיתיים לקהל אמיתי.
ולבסוף, והכי חשוב,
אנו מסתמכים על תמריצים חיצוניים ללמידה.
גזרים ומקלות. כסף תמורת ציונים טובים.
עולם החדשנות, אותם חדשנים צעירים,
כל אחד ואחת שריאיינתי מהם,
היו מתומרצים הרבה יותר מבחינה פנימית.
הם רוצים לשנות את העולם.
אז כשהסתכלתי על מה שאותם הורים עשו,
ומה שאותם מורים עשו כדי לעודד
את ההנעה הפנימית הזו, מצאתי דפוס נוסף.
ממשחק להתלהבות ולייעוד.
הורים ומורים כאחד עודדו יותר משחק של תגליות,
פחות צעצועים, צעצועים בלי סוללות, פחות זמן מסך,
יותר זמן לא-מובנה. צאו החוצה ושחקו.
הורים שעודדו תלמידים למצוא מה מלהיב אותם ולעסוק בו,
שידעו שזה חשוב בהרבה מאשר סתם הישג אקדמי.
מורים שמעודדים תלמידים, מקדישים בכל שיעור זמן
למיזמי תלמידים, למחקר, לניסויים,
כדי שימצאו ויילכו בעקבות הלהט האינטלקטואלי או האמנותי שלהם.
ובכל מקרה שבו הילדים ההם פיתחו התלהבות למשהו,
הם השתנו, הם התפתחו
ופיתחו תחושת ייעוד עמוקה יותר.
כי גם ההורים וגם המורים אמרו דבר אחד:
"תתרמו בחזרה. תשנו משהו."
ולכולם יש הערך הזה,
שהם רוצים איכשהו לחולל שינוי.
מה זה אומר לגבי עבודתנו?
אנו יכולים לנהל שיחות ארוכות
על הצורך בהתחדשות המערכת.
כתבתי על זה כמה דברים.
אבל בסופו של דבר אני חוזר למה שכל אחד מאיתנו יכול לעשות.
אני חוזר לרעיון, שקודם כל,
עלינו להיות חדשניים בהוראתנו
ובהדרכתנו, להציב מופת
של ערכים, של התנהגות מחדשת.
בהוראה שלנו, עלינו להיות מוכנים לקחת סיכונים.
להיות מוכנים ללמוד מטעויות.
לעבוד ביתר שיתוף-פעולה עם עמיתינו.
אך לדעתי, מעל לכל,
אולי הדבר הכי חשוב בעיני הוא שאני,
כמורה וכמדריך, חושב כעת הרבה יותר
היכן וכיצד אני מעודד
את המשחק, את ההתלהבות ואת הייעוד
בכל מה שאני עושה עם הצעירים.
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]