Húsz éve rajzolok politikai karikatúrát a világ különböző országairól.
Sok minden történt az elmúlt húsz évben, igaz?
Volt három pápánk,
és szemtanúi lehettünk annak a különleges pillanatnak,
mikor a Szent Péter téren új pápát választottak.
Tudják, ilyenkor van az a kis fehér füst
meg a hivatalos bejelentés.
[Fiú lett!]
(Nevetés)
(Taps)
Ez idő alatt az Egyesült Államoknak négy elnöke is volt.
Obama, természetesen.
Az európaiak imádták.
A többoldalú tárgyalások
és a diplomáciai megoldások híve volt.
Jóban akart lenni Iránnal.
(Nevetés)
És aztán...
a karikatúra valósággá vált,
mikor Donald Trump lett az Egyesült Államok elnöke.
(Nevetés)
(Taps)
Tudják, az emberek néha azt mondják:
"Könnyű maguknak, karikaturistáknak, ha ilyen alanyaik vannak, mint Trump."
Hát, egyáltalán nem könnyű olyan emberről karikatúrát készíteni,
aki önmagában egy karikatúra.
(Nevetés)
Egyáltalán nem az.
(Taps)
A populistákat nem könnyű a szatíra eszközével célba venni.
Azt hisszük, megfogtuk őket valamivel,
másnap viszont messze túltesznek rajtunk.
Például nem sokkal megválasztása után
megpróbáltam elképzelni, mit posztolna Trump szenteste a Twitteren.
Valami ilyesmire gondoltam:
[Boldog karácsonyt mindenkinek! Kivéve a béna lúzereket! Így jártatok!]
(Nevetés)
És szinte másnap Trump a következőket posztolta:
[Boldog új évet mindenkinek! Az ellenségeimnek is,
akik le akartak győzni, de annyira nem jött össze,
hogy most nem tudnak magukkal mit kezdeni. Puszi!]
(Nevetés)
Erről beszélek!
(Taps)
Az erősemberek korszakát éljük.
És Donald Trump hamarosan találkozott is személyes hősével, Vlagyimir Putyinnal.
Első találkozójuk így zajlott:
[Segítek megkeresni a hackereket. Add meg a jelszavad.]
(Nevetés)
Ezzel sem találtam ki semmi újat.
Arról a bizonyos első megbeszélésről úgy jöttek ki ugyanis, hogy elmondták,
megállapodtak abban, hogy közösen lépnek fel a kiberbiztonságért.
És ez így volt – talán önök is emlékeznek.
Nem is gondoltuk, mi minden történik majd ebben a 20 évben!
Láttuk, hogyan próbál Nagy-Britannia sietve távozni az Unióból.
[Kemény Brexit?]
(Nevetés)
A Közel-Kelettel kapcsolatban egy ideig úgy gondoltuk,
hogy az "Arab tavasz" meghozza a demokratikus átalakulást.
Láttuk, hogyan buknak el diktátorok, és hogyan tartanak ki mások.
(Nevetés)
És aztán itt van Észak-Koreában az időtlen Kim-dinasztia.
Ezek a srácok pont úgy néznek ki, mintha a Cartoon Networkből léptek volna ki.
Szerencsém volt, hogy mindkettőjükről készíthettem rajzokat.
Mikor az apa, Kim Dzsongil néhány évvel ezelőtt meghalt,
na, az veszélyes pillanat volt.
[Ez necces volt!]
(Nevetés)
Az volt.
(Taps)
Később a fia, Kim Dzsongun bebizonyította,
hogy a trón méltó örököse.
Ma már az Egyesült Államok elnökének barátja.
Folyton találkozgatnak, és úgy beszélnek egymással, mint jó barátok.
[Milyen zselét használsz?]
(Nevetés)
Meglep bárkit is,
hogy olyan világban élünk,
melyet csupa önimádó vezet?
Nem lehet, hogy ezek a vezetők saját tükörképeink?
Nézzünk csak végig magunkon.
(Nevetés)
Imádjuk az okostelefonjainkat,
a szelfijeinket –
imádjuk magunkat.
És a Facebooknak köszönhetően rengeteg barátunk van
szerte a világon.
Mark Zuckerberg is a barátunk.
(Nevetés)
Szerintem ő
és a hozzá hasonlók a Szilícium-völgyben
korunk királyai és császárai.
A szatírának pedig az a feladata,
hogy megmutassa, a királyon nincs ruha, igaz?
Hogy szembesítsük a hatalmon lévőket az igazsággal.
A politikai karikatúrának mindig is ez volt a szerepe.
Az 1830-as években a forradalom utáni Franciaországban I. Lajos Fülöp idejében
az újságírók és karikaturisták keményen küzdöttek a sajtószabadságért.
Börtönbe zárták őket, bírságot róttak ki rájuk, de kitartottak.
Ez a Daumier-karikatúra
tökéletesen jellemezte az uralkodót.
Történelmi fordulópontot jelentett.
A kép örök szimbóluma lett annak, hogyan győz a szatíra a hatalom fölött.
Lehetséges, hogy ma 200 évvel Daumier kora után
eltűnik a politikai karikatúra?
Nézzük például ezt az üres részt a török ellenzéki lap, a "Cumhuriyet" címlapján.
Ezen a helyen jelentek meg mindig Musa Kart karikatúrái.
2018-ban Musa Kartot három év börtönbüntetésre ítélték.
Hogy miért?
Mert az Erdoğan vezette Törökországról rajzolt politikai karikatúrát.
Venezuelából, Oroszországból, Szíriából
több karikaturista volt kénytelen elhagyni a hazáját.
Nézzék meg ezt a képet. Ártalmatlannak tűnik, igaz?
Mégis nagyon provokatív.
Mikor Hani Abbas nyilvánosságra hozta ezt a képet,
tudta, hogy az egész életét megváltoztatja majd.
2012 volt, és a szírek kivonultak az utcákra.
Természetesen a kis piros virág a szír forradalom jelképe.
Abbast szinte azonnal üldözni kezdte a rezsim,
és el kellett menekülnie az országból.
Egy jó barátja, a szintén karikaturista Akram Raslan
nem jutott ki az országból.
Belehalt a kínzásokba.
Az Egyesült Államokban nemrégiben
néhány kiváló karikaturista, úgy mint Nick Anderson és Rob Rogers...
ez itt Rob egyik képe –
[Emlékezés Napja, 2018 – Igazság. Becsület. Jogállamiság.]
Azért vesztették el az állásukat,
mert a kiadójuk úgy gondolta, túl kritikusak Trumppal szemben.
Ugyanez történt a kanadai karikaturista, Michael de Adder esetében.
Szóval lehet, hogy mi is kezdhetünk aggódni.
A politikai karikatúra egyidős a demokráciával,
és veszélybe kerül ott, ahol a szabadság veszélyben van.
Hosszú évek óta tevékenykedik
a "Karikatúrával a békéért" alapítvány és más kezdeményezések.
Sokan nem tudják,
de ez előbbinek Kofi Annan volt a tiszteletbeli elnöke –
a Nobel-békedíjas, néhai Kofi Annan.
Nagy támogatója volt a karikatúrának.
Az Amerikai Karikaturisták Egyesületének ülésén is felszólaltunk
bebörtönzött, megfenyegetett, eltávolított és száműzetésbe kényszerült kollégáinkért.
Olyat viszont még nem láttam,
hogy valaki egy olyan rajz miatt veszítse el az állását, amit meg sem rajzolt.
Velem viszont pontosan ez történt.
Az elmúlt húsz évben
az International Herald Tribune-nek és a New York Timesnak dolgoztam.
Aztán történt valami.
2019 áprilisában
a New York Times egyik szerkesztője kiválasztott egy karikatúrát,
melyet egy híres portugál karikaturista készített.
A lisszaboni El Expresso hozta le először,
majd megjelent a New York Times nemzetközi kiadásában,
és hatalmasat robbant.
Antiszemitának ítélték,
és hatalmas felháborodást váltott ki.
A New York Times pedig kénytelen volt bocsánatot kérni
és menteni, ami menthető.
Egy hónappal később hívatott a szerkesztőm és azt mondta,
teljesen megszüntetik a politikai karikatúra rovatot.
Beszéljünk akkor most kicsit arról, mi is van ezen a karikatúrán.
Néhányak szerint a legdurvább antiszemita propagandára emlékeztet.
Mások, köztük izraeliek is azt mondják, hogy nem,
ez egyszerűen Trump politikájának éles bírálata.
A képen ugyanis az elnök vakon követi Izrael miniszterelnökét.
Nekem is van gondom ezzel a karikatúrával,
de erről nem volt szó a Timesnál.
A lap a támadások hatására a legegyszerűbb kiutat választotta:
hogy a jövőben ne legyen gond a politikai karikatúrákból,
úgy döntöttek, teljesen kiveszik az újságból.
Ez aztán az újdonság!
Feltaláltuk a preventív öncenzúrát?
Ez messze túlmutat a karikatúrákon.
Itt a véleményről és az újságírásról van szó.
És végeredményben a demokráciáról.
Olyan világban élünk,
ahol moralizáló hordák lepik el a közösségi médiát;
úgy támadnak, mint a vihar.
A legdühödtebb hangok uralják a párbeszédet,
és a felbőszült tömeg követi őket.
A közösségi médiában tomboló csőcselék,
melyet néha különböző érdekcsoportok tüzelnek fel,
vad támadást indít hírcsatornák ellen.
A kiadók és szerkesztők pedig sietve igyekeznek megtenni a szükséges lépéseket.
Itt nincs lehetőség értelmes párbeszédre.
A Twitteren csak tombolni lehet, párbeszédet folytatni nem.
És tudják mit?
Volt valaki, aki nagyon pontos leírást adott zűrzavaros korunkról.
Tudják ki volt az?
Shakespeare – 400 évvel ezelőtt.
["(Az élet) egy félkegyelmű meséje, zengő tombolás, de semmi értelme nincs."]
Szívemből szólt. Shakespeare még ma is nagyon időszerű, nem?
A világ azonban kissé megváltozott.
[Túl hosszú!]
(Nevetés)
Így van.
(Taps)
A karikaturista számára a közösségi média egyszerre áldás és átok.
A képek korát éljük: megosztjuk őket, villámgyorsan terjednek,
de egyben azonnal célponttá is válnak.
Legtöbb esetben a valódi célpont nem a karikatúra,
hanem a hely, ahol megjelenik.
[Iraki tudósítás? – Nem, csak Trump.]
A hagyományos média és a közösségi média kapcsolata
elég érdekes.
Egyrészről ott van az információ megerősítésének és gondozásának
időigényes folyamata.
Másrészt pedig itt van a pletykák, vélemények
és érzelmek valóságos svédasztala,
melyet algoritmusok erősítenek fel.
Még a minőségi napilapok is ezt a rendszert utánozzák a honlapjaikon.
Kiemelik a 10 legolvasottabb, és 10 legtöbbször megosztott cikket.
Pedig a 10 legfontosabb cikket kéne kiemelniük.
(Taps)
Nem lenne szabad, hogy a médiát elbizonytalanítsák a közösségi oldalak.
A szerkesztőknek nem kellene félniük a dühös tömegektől.
(Taps)
Mi nem fogunk olyasmit kiírni, mint ami a cigarettás dobozokon van.
[A szatíra sértheti az érzéseit.]
(Nevetés)
Ugyan már!
[Feltételezzük, hogy a burkini alatt ön szexbombát rejteget.]
Nem baj, ha a politikai karikatúra, vagy a vélemény, provokatív.
De elsősorban az a feladata, hogy elgondolkodtasson.
Ha bántónak érezzük,
ne törődjünk vele.
Ha nem tetszik,
ne nézzük!
A szólás szabadsága nem összeegyeztethetetlen a párbeszéddel,
azzal, hogy meghallgassuk mások véleményét.
Amivel összeegyeztethetetlen az az intolerancia.
(Taps)
Ne legyünk hát a politikai korrektség jegyében saját magunk cenzorai.
Szót kell emeljünk, ellent kell ennek álljunk,
mert ha nem tesszük,
egyszer csak egy olyan sterilizált világban ébredünk,
amelyből száműzték a szatíra és a politikai karikatúra minden formáját.
Onnan ugyanis, ahol a politikai nyomás a politikai korrektséggel párosul
eltűnik a szólásszabadság.
(Taps)
Emlékeznek 2015 januárjára?
Mikor Párizsban meggyilkolták
a "Charlie Hebdo" újságíróját és karikaturistáját,
megismertük a cenzúra legszélsőségesebb formáját:
a gyilkosságot.
Emlékeznek, milyen érzés volt ez?
[Humor nélkül mind halottak vagyunk]
Mindegy, hogy ki mit gondolt erről a szatirikus lapról,
mindegy, hogy ki mit gondolt azokról a bizonyos karikatúrákról,
azt mindannyian megéreztük, hogy valamilyen alapvető jogunk van veszélyben.
Éreztük, hogy egy szabad országban – és ha itt tartunk, bármilyen országban –
az embereknek legalább annyira kell a humor, mint a levegő, amit belélegeznek.
Ezért van az, hogy a szélsőségesek,
a diktátorok, a zsarnokok, és a világ összes önkényuralmi vezetője
ki nem állhatja a humort.
Abban az őrült világban, melyben ma élünk,
nagyobb szükségünk van politikai karikatúrákra, mint valaha.
És szükségünk van humorra.
Köszönöm.
(Taps)