אני פועל כקריקטוריסט פוליטי על הבמה העולמית מזה 20 שנה.
ראינו שקרו הרבה דברים ב-20 השנים האלה.
ראינו שלושה אפיפיורים קתוליים שונים,
והיינו עדים לרגע הייחודי הזה:
בחירתו של אפיפיור בכיכר פטרוס הקדוש --
נו, העשן הלבן הקטן ההוא
וההכרזה הרשמית.
[זה בן זכר!]
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ראינו ארבעה נשיאים אמריקניים.
אובמה, כמובן.
האירופים נורא אהבו אותו.
הוא היה רב-צדדי. הוא העדיף דיפלומטיה.
הוא רצה להתיידד עם איראן.
[ברק רוצה להיות חבר שלך: כן - לא]
(צחוק)
ואז...
המציאות חיקתה את הקריקטורה
ביום שבו דונלד טראמפ הפך לנשיא ארצות הברית של אמריקה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אנשים באים ואומרים לנו,
"עשו לקריקטוריסטים חיים קלים. כאילו -- אנשים כמו טראמפ?"
אז לא. זה לא קל
לעשות קריקטורה ממישהו שהוא בעצמו קריקטורה.
(צחוק)
לא!
(מחיאות כפיים)
פופוליסטים אינם מהווים מטרה קלה לסאטירה
כי יום אחד אתה מנסה לרדת עליו,
ולמחרת - הוא עובר אותך.
למשל, מיד כשהוא נבחר,
ניסיתי לדמיין את הציוץ שטראמפ ישלח בערב חג המולד.
אז עשיתי את זה, בסדר?
[חג שמח לכולם חוץ מהמפסידים העלובים. כמה עצוב.]
(צחוק)
ולמחרת, טראמפ צייץ בעקרון ככה:
[שנה טובה לכולם, כולל לאויבי הרבים. ולמי שנלחמו נגדי ונחלו מפלה קשה כזו,
[הם ממש לא יודעים מה לעשות. אוהב אתכם!]
(צחוק)
זה אותו דבר!
(מחיאות כפיים)
זהו העידן של הדמויות החזקות,
ומהר מאד טראמפ יכול היה לפגוש את גיבורו האישי, ולדימיר פוטין,
וכך התנהלה הפגישה הראשונה שלהם:
[אעזור לך למצוא את ההאקרים. תן לי את הסיסמה שלך.]
(צחוק)
ואני לא ממציא כלום.
הוא יצא מהפגישה הראשונה שלהם ואמר ששניהם הסכימו
להקים כוח מיוחד לאבטחת סייבר.
זה אמיתי, אם אתם זוכרים.
מי היה מעלה על דעתו את הדברים שראינו ב-20 השנים האלה.
ראינו את בריטניה הגדולה רצה לעבר היציאה מהאיחוד האירופי.
[קשיים ביציאה (מהאיחוד)?]
(צחוק)
במזרח התיכון האמנו זמן-מה
בנס הדמוקרטי של האביב הערבי.
ראינו רודנים שנפלו ואחרים שנותרו תלויים ועומדים.
[אסד] (צחוק)
וישנה גם שושלת קים הנצחית של צפון-קוריאה.
החבר'ה האלה נראים כאילו יצאו ישר מתכניות מצוירות.
התמזל מזלי לצייר שניים מהם.
קים ג'ונג-איל, האב,
כשהוא מת לפני כמה שנים, זה היה רגע מסוכן מאד.
[זה היה קרוב!]
(צחוק)
זה היה --
(מחיאות כפיים)
ואת בנו, קים ג'ונג-און,
שהוכיח את עצמו כיורש ראוי של כס המלוכה.
עכשיו הוא חבר של נשיא ארה"ב.
הם נפגשים כל הזמן ומשוחחים כמו חברים.
[באיזה ג'ל אתה משתמש?]
(צחוק)
האם עלינו להיות מופתעים מכך שאנו חיים בעולם
שנשלט בידי אגו-מניאקים?
מה אם הם פשוט השתקפות שלנו?
כי תראו אותנו, כל אחת ואחד מאיתנו.
(צחוק)
[אתה!]
כן, אנו מתים על הטלפונים החכמים שלנו;
אנו אוהבים לעשות סלפי;
אנו מתים על עצמנו.
והודות ל"פייסבוק" יש לנו המון חברים
בכל העולם.
מארק צוקרברג הוא חבר שלנו.
[ספר כתובות]
(צחוק)
הוא ועמיתיו בעמק הסיליקון
הם המלכים והקיסרים של זמננו.
להראות שהמלך הוא עירום -
זאת מטרתה של הסאטירה, נכון?
לבטא את האמת מול השלטון -
זה היה תפקידה ההיסטורי של הקריקטורה הפוליטית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, בצרפת שאחרי המהפכה, בשליטת לואי פיליפ,
עיתונאים וקריקטוריסטים נאבקו מרה על חופש העיתונות.
הם נאסרו, הם נקנסו, אבל הם ניצחו.
והקריקטורה הזו של המלך, פרי עטו של דומייה,
הפכה להגדרת המלך.
היא הפכה לציון-דרך היסטורי,
לסמל על-זמני של נצחון הסאטירה על האוטוקרטיה.
היום, 200 שנה לאחר דומייה,
האם הקריקטורות הפוליטיות מצויות בסכנת הכחדה?
ראו את המקום הריק הזה בעמוד הראשון של עיתון האופוזיציה הטורקית, "קומורייט".
כאן היו מופיעות הקריקטורות של מוסא קארט.
ב-2018 מוסא קארט נשפט לשלוש שנים בכלא.
על מה?
על כך שצייר קריקטורות פוליטיות בטורקיה של ארדואן.
קריקטוריסטים מוונצואלה, רוסיה, סוריה נאלצו לצאת לגלות.
ראו את התמונה הזאת.
היא נראית תמימה מאד, נכון?
אבל היא פרובוקטיבית מאד.
כשהוא פרסם את התמונה הזאת,
האני עבאס ידע שהיא תשנה את חייו.
זה היה ב-2012, כשהסורים יצאו לרחובות.
הפרח האדום הקטן הוא כמובן סמלה של המהפכה בסוריה.
מהר מאד, המשטר החל לרדוף אותו,
והוא נאלץ להימלט מארצו.
חברו הטוב, הקריקטוריסט אכרם רסלאן,
לא הצליח לברוח מסוריה.
הוא מת בעינויים.
בארצות הברית של אמריקה, לאחרונה,
אחדים מטובי הקריקטוריסטים, כמו ניק אנדרסון ורוב רוג'רס --
זאת קריקטורה של רוב --
[יום הזכרון 2018 (על המצבה:) אמת, כבוד, שלטון החוק]
הם איבדו את מקומות עבודתם
כי בעיני המו"לים, עבודתם היתה ביקורתית מדי כלפי טראמפ.
וכך קרה גם לקריקטוריסט הקנדי מייקל דה-אדר.
אולי הגיע הזמן להתחיל לדאוג.
הקריקטורה הפוליטית נולדה יחד עם הדמוקרטיה,
וכשהחופש נתון בסכנה גם היא נתונה בסכנה.
במשך השנים,
כשמכון "קריקטורות למען השלום" ויוזמות דומות,
קופי ענאן - זה לא מאד ידוע - היה היו"ר לשם כבוד של המכון שלנו --
קופי ענאן המנוח, שהיה מועמד לפרס נובל.
הוא היה מגן דגול של הקריקטורה.
ובדירקטוריון של איגוד הקריקטוריסטים העיתונאיים באמריקה,
דיברנו תמיד בשם קריקטוריסטים שנאסרו, פוטרו והוגלו.
אבל מעולם לא ראיתי מקרה שבו מישהו איבד את עבודתו
בגלל קריקטורה שאיננה פרי עטו.
ובכן, זה קרה לי.
במשך 20 שנה עבדתי במהדורות הבינלאומיות
של ה"הראלד טריביון" וה"ניו-יורק טיימס".
ואז קרה משהו.
באפריל 2019,
קריקטורה מאת קריקטוריסט פורטוגזי מפורסם,
שפורסמה לראשונה בעיתון בשם "אל אקספרסו" שיוצא בליסבון,
נבחרה ע"י עורך ב"ניו-יורק טיימס"
ופורסמה מחדש במהדורות הבינלאומיות.
זה התפוצץ.
היא הוקעה כאנטישמית,
עוררה זעם רב,
התנצלויות
והמון בקרת נזקים של ה"טיימס".
כעבור חודש, העורך שלי אמר לי
שהם מפסיקים לגמרי לפרסם קריקטורות פוליטיות.
יכולנו והיינו צריכים לנהל דיון על אותה קריקטורה.
אנשים אמרו שהיא מזכירה להם תעמולה אנטישמית מהסוג הגרוע ביותר.
אחרים, כולל בישראל,
אמרו שלא, שזו סתם ביקורת קשה על טראמפ,
שמוצג בה כהולך בעיוורון אחרי ראש ממשלת ישראל.
יש לי כמה גליונות עם הקריקטורה הזאת.
אבל לא נערך דיון כזה ב"ניו-יורק טיימס".
לנוכח ההתקפה עליהם הם בחרו במוצא הקל:
כדי למנוע בעתיד בעיות עם קריקטורות,
בואו נפסיק לגמרי לפרסם כאלה.
וזה חדש.
האם זה עתה המצאנו את הביקורת העצמית המונעת?
לדעתי, זה גדול יותר מקריקטורות:
מדובר כאן על דעות ועל עיתונות.
מדובר, בשורה התחתונה, בדמוקרטיה.
היום אנו חיים בעולם
שבו מיני אספסוף מוסרניים מתקהלים במדיה החברתית
ומחוללים סערה.
הקולות השערורייתיים ביותר מגדירים בד"כ את השיח,
והקהל הזועם נגרר אחריהם.
אספסוף המדיה החברתית הזה,
שמונע לעתים ע"י קבוצות אינטרסים,
נפל על חדרי החדשות כמהלומה מוחצת.
הם גורמים למו"לים ועורכים לריב על אמצעי-נגד.
הם לא מותירים שום מרחב לדיוני משמעותיים.
"טוויטר" היא מקום של זעם, לא של דיון.
ואתם יודעים מה?
מישהו תיאר טוב למדי את מצבנו האנושי בעידן המתלהם הזה.
יודעים מי?
שייקספיר, לפני 400 שנה.
[החיים הם סיפור המסופר ע"י שוטה, מלאים בהמולה וזעם ומשמעותם אפס.]
זה מדבר אלי. שייקספיר עודנו רלוונטי מאד, לא?
אבל העולם קצת השתנה.
[ארוך מדי! (טוויטר)]
(צחוק)
זה נכון.
(מחיאות כפיים)
במדיה החברתית יש ברכה וגם קללה לקריקטוריסטים.
זהו עידן התמונה. משתפים אותן, הן נעשות ויראליות,
אבל זה גם הופך אותן למטרה מרכזית.
על פי רוב, המטרה האמיתית מאחורי הקריקטורה
היא המדיה שפרסמה אותה.
[מסקר את עירק? לא, את טראמפ!]
היחסים האלה בין המדיה המסורתית למדיה החברתית
הם מצחיקים.
מצד אחד ישנו התהליך הממושך
של מידע-אימות-איסוף.
ולעומתו ישנו מזנון חופשי, בכנות,
של שמועות, דעות, רגשות,
שמועצם בעזרת אלגוריתמים.
אפילו עיתונים איכותיים מחקים באתריהם את שיטות הרשתות החברתיות.
הם מדגישים את עשרת הכתבות הכי נקראות את עשרת הסיפורים הכי משותפים,
בעוד שהם אמורים להציג את עשרת הסיפורים הכי חשובים.
(מחיאות כפיים)
אסור שהתקשורת תחיה תחת איום המדיה החברתית,
ועורכים צריכים להפסיק לפחד מההמון הזועם.
(מחיאות כפיים)
הרי לא נתחיל לפרסם אזהרות כמו שעל חפיסות סיגריות, נכון?
[סאטירה עלולה לפגוע ברגשותיך]
(צחוק) באמת!
[מתחת לבורקיני את אולי מסתירה פצצת מין]
קריקטוריסטים פוליטיים אמורים לעורר דעות
אבל לפני הכל הן אמורות לעורר מחשבה.
מרגישים פגועים?
הניחו לזה.
לא אוהבים את זה?
הסיטו את המבט.
חופש הביטוי איננו סותר את הדו-שיח
ואת ההקשבה לזולת.
אבל הוא בהחלט סותר אי-סובלנות.
(מחיאות כפיים)
הבה ולא נהיה לצנזורים של עצמנו בשם התקינות הפוליטית.
עלינו להתנגד, עלינו להיאבק,
אחרת, נקום מחר בבוקר
בעולם מחוטא,
שבו לא תתאפשר כל צורה של סאטירה וקריקטורה פוליטית.
כי כשהלחץ הפוליטי פוגש את התקינות הפוליטית,
מת חופש הדיבור.
(מחיאות כפיים)
זוכרים את ינואר 2015?
בטבח העיתונאים והקריקטוריסטים
ב"צ'רלי הבדו" בפריז
גילינו את הצנזורה הקיצונית ביותר:
רצח.
זיכרו את ההרגשה.
[ללא הומור כולנו מתים]
עם כל מה שמישהו חשב על אותו כתב-עת סאטירי,
עם כל הרגשות שעוררו אותן קריקטורות,
כולנו הרגשנו שמשהו יסודי מוטל על הכף,
שאזרחים בחברות חופשיות -- בעצם, אזרחים בכל חברה --
זקוקים להומור כמו אוויר לנשימה.
ולכן הקיצוניים,
הרודנים, האוטוקרטים, ולמעשה כל האידאולוגים בעולם
אינם יכולים לשאת הומור.
בעולם הבלתי-שפוי שבו אנו חיים כיום
אנו זקוקים לקריקטורות פוליטיות יותר מאי-פעם.
וגם להומור.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים ותרועות)