Văzut din afară,
John părea că are totul.
Doar ce semnase contractul
pentru a-şi vinde apartamentul din New York
cu un profit din șase cifre,
şi îl deţinuse doar cinci ani.
Şcoala pe care o absolvise ca masterand
îi oferise oportunitatea de a preda,
ceea ce însemna nu doar un salariu
dar şi beneficii, pentru prima oară în mulți ani.
Şi cu toate astea, în ciuda faptului că totul mergea bine pentru John,
el se lupta,
se lupta cu dependenţa şi depresia.
În seara zilei de 11 iunie 2003
s-a căţărat pe marginea gardului de pe podul Manhattan
şi a sărit în apele învolburate de dedesubt.
În mod remarcabil,
nu, în mod miraculos,
a supravieţuit.
În cădere şi-a spulberat braţul drept
şi-a rupt toate coastele,
şi-a perforat plămânii
şi era când conştient, când inconştient
în timp ce plutea în derivă în josul râului East River
pe sub podul Brooklyn
şi în calea feribotului Staten Island.
Când pasagerii de pe feribot
i-au auzit strigătele de durere,
au contactat căpitanul vasului
care a contactat Paza de Coastă
ce l-au pescuit din râul East River
şi l-au dus la spitalul Bellevue.
Şi, de fapt, de aici începe povestea noastră.
Fiindcă odată ce John s-a angajat
să-și refacă viața,
mai întâi fizic, emoţional
şi apoi spiritual,
a descoperit că existată foarte puţine resurse disponibile
pentru cineva care încearcă să-şi pună capăt vieţii
în modul în care el a făcut-o.
Cercetările arată că 19 din 20 de oameni
care încearcă să se sinucidă
vor eşua.
Dar oamenii care eşuează
au un risc de 37 de ori mai mare
să reușească a doua oară.
Aceasta e cu adevărat o populaţie cu risc mare,
cu foarte puţine resurse care s-o sprijine.
Şi ceea ce se întâmplă
atunci când oamenii încearcă să își refacă viața,
din cauza tabuurilor noastre în privinţa suicidului,
nu suntem siguri ce să spunem,
şi de cele mai multe ori nu spunem nimic.
Iar asta promovează izolarea în care se găsesc oameni ca John.
Cunosc povestea lui John foarte bine
pentru că eu sunt John.
Şi asta e, astăzi,
prima oară, în orice fel de cadru public,
când menționez călătoria pe care am făcut-o.
Dar după ce în 2006 am pierdut un profesor mult iubit
şi anul trecut un bun prieten, care s-au sinucis,
şi participând la TEDActive anul trecut,
am ştiu că trebuie să ies din tăcerea mea
şi să îmi depășesc tabuurile proprii
şi să vorbesc despre o idee ce merită să fie împărtăşită,
şi anume că oamenii care au făcut dificila alegere
de a reveni la viaţă
au nevoie de mai multe resurse şi au nevoie de ajutorul nostru.
Aşa cum spune proiectul Trevor, devine mai bine.
Devine mult mai bine.
Şi am ales să ies
dintr-un dulap total diferit astăzi,
pentru a vă încuraja, pentru a vă îndemna,
dacă v-ați gândit la sinucidere sau ați încercat să vă sinucideți
sau ştiţi pe cineva care a încercat,
vorbiţi despre asta, cereţi ajutor.
E o discuţie care merită purtată
şi o idee care merită împărtăşită.
Vă mulţumesc!
(Aplauze)