Povestea noastră a început acum câțiva ani,
când eu și soția mea am primit o plângere în cutia poștală
de la un vecin anonim.
(Râsete)
Nu voi uita cum soția mea s-a transformat în fața mea
dintr-o femeie grațioasă, senină, dulce,
într-o mamă agresivă de urs grizzly, ai cărei pui aveau nevoie de protecție.
A fost intens.
Uitați ce s-a întâmplat.
Aceasta e familia noastră.
Soția mea, eu și cei cinci copii fantastici ai noștri.
Suntem zgomotoși, suntem neastâmpărați,
ăștia suntem noi.
Puteți observa că doi dintre copiii noștri
arată puțin diferit față de Mary și de mine,
iar asta pentru că i-am adoptat.
Vecinul nostru a văzut doi copii care arătau diferit
jucându-se afară în fiecare zi
și a tras concluzia
că funcționa o grădiniță ilegală la noi acasă.
(Șoapte)
Ne-a supărat tare că ne-au fost stereotipați astfel copiii,
dar acesta e doar un exemplu minor de profilare rasială.
Dar nu asta facem
cu oamenii care gândesc diferit,
care au alte credințe sau care votează altfel?
În loc să interacționăm cu apropiații noștri,
păstrăm distanța,
iar acțiunile noastre
sunt influențate de cine credem că vede lumea cum o vedem noi,
sau cine credem că nu o vede la fel.
Vecinul meu suferea de o boală numită antagonism.
Câteodată cu toții suferim de această afecțiune.
Nu e o afecțiune medicală, dar e contagioasă.
Să vorbim puțin despre antagonism.
Definiția mea favorită pentru antagonism
e luarea unei posturi de război, când nu e vorba de război.
Antagonismul vine de la cuvântul grecesc „agon”,
de unde provine și „agonie”.
Cât de potrivit.
Cu toții tindem să arătăm semne de antagonism
când avem două credințe profunde înrădăcinate,
prima identificată de autorul Rick Warren.
Aceasta e că dacă iubești pe cineva,
trebuie să fii de acord cu tot ce face și crede persoana aceea.
A doua este contrariul:
dacă nu ești de acord cu cineva,
înseamnă că trebuie să îți fie teamă sau să urăști persoana.
Nu cred că realizăm ce agonie ne aduce această gândire,
când relațiile ni se destramă,
deoarece credem că e nevoie să fim sau nu de acord,
orice s-ar întâmpla.
Gândiți-vă la conversațiile despre Brexit
sau Hong Kong,
sau așezările evreiești, sau punerea sub acuzare.
Fac pariu că putem cu toții să ne gândim la cel puțin o relație
care s-a tensionat sau destrămat din cauza acestor subiecte,
sau, în mod tragic,
din cauza unor subiecte mult mai banale.
Leacul pentru antagonism nu este inaccesibil.
Întrebarea este cum.
Aș sugera două strategii
pe care le-am învățat din experiență proprie.
Mai întâi, „cultivarea” numitorului comun,
concentrarea pe lucruri care ne aseamănă.
Să știți că îmi asum cuvintele.
Prin „cultivare” vreau să spun că trebuie să lucrăm activ
pentru a găsi numitorul comun cu o persoană.
Exact cum fermierii își cultivă solul.
Dar numitorul comun este un termen uzual,
deci, dați-mi voie să vă spun ce nu înseamnă.
Nu înseamnă
că suntem complet de acord.
Ce vreau să spun e că găsim ceva ce ne unește,
pe care îl putem avea în comun cu o persoană, într-o relație.
Câteodată, acel lucru e greu de găsit.
Aș vrea să împărtășesc o poveste personală,
dar înainte de asta,
să vă vorbesc mai mult despre mine.
Sunt caucazian,
bărbat cisgender,
de clasă mijlocie, creștin evanghelist.
Știu că, de cum am rostit câteva dintre aceste cuvinte,
unii dintre voi v-ați format o părere despre mine.
Și e în regulă.
Știu că nu toate aceste păreri sunt pozitive.
Pentru cei ce împărtășesc aceeași religie cu mine,
să știți că am o mentalitate non-tradițională.
De asta s-ar putea să ignorați și voi.
Odată ce începem,
dacă nu reușiți să mă înțelegeți,
vă rog frumos să reflectați
dacă deveniți antagoniști.
Dacă mă respingeți
doar pentru că vedeți lumea altfel decât mine,
nu despre asta vorbim?
Sunteți pregătiți?
M-am gândit mult la găsirea numitorului comun
în ceea ce privește fluiditatea genului,
în calitate de creștin evanghelist.
Pentru creștinii ca mine,
credem că Dumnezeu ne-a creat bărbat și femeie.
Deci ce să fac?
Spun pur și simplu:
„Nu pot avea o relație cu o persoană transsexuală
sau LGBTQIA?”
Nu.
Aș fi antagonic.
Am căutat aspectele fundamentale ale religiei mele,
primul fiind
că din cele trei miliarde de gene care ne fac oameni —
apropo, avem 99,9 la sută din gene în comun —
cred că sunt rezultatul unui creator inteligent.
Iar asta îmi oferă un numitor comun cu oricine.
Dar îmi oferă și...
credința că fiecare dintre noi
a primit dreptul la viață
de la același creator inteligent.
Am aprofundat problema.
Am descoperit că religia mea nu mă învăța
să inițiez relații certându-mă cu lumea,
până când cădeau de acord cu mine,
sau până îi convingeam.
Nu, m-a învățat să inițiez relații
iubindu-i ca pe membri egali ai speciei umane.
Sincer,
unii dintre cei de religia mea trag linie
și refuză să se adreseze persoanelor după pronumele ales de acestea.
Dar nu înseamnă să cred minciuna că pentru a te respecta,
trebuie să renunț la credințele proprii?
Să ne întoarcem în timp —
acum 20 de ani —
Muhammad Ali îți vine în prag.
Deschizi ușa.
I te vei adresa cu Muhammad Ali
sau cu fostul său nume, Cassius Clay?
Bănuiesc că majoritatea ați spune Muhammad Ali.
Bănuiesc și că majoritatea
nu ar crede că trebuie să se convertească la islam,
pentru că i-a rostit numele.
Să îl respect, să îl respectăm,
nu ne-ar costa absolut nimic
și ne-ar oferi numitorul comun pentru o relație.
Relația este cea care vindecă antagonismul,
nu renunțarea la credințe.
Pentru ca eu să îmi respect religia,
trebuie să resping aceste simptome rigide ale antagonismului.
Ceea ce înseamnă că pot să te iubesc, și te voi iubi.
Pot să te accept și te voi accepta,
și nu trebuie să cred minciuna
că dacă fac asta, trebuie să renunț la credința mea
sau să aleg să te urăsc.
Pentru că mă concentrez pe ce avem în comun.
Când ai și cel mai mic lucru în comun cu cineva,
îți permite să înțelegi minunea,
complexitatea
și măreția celeilalte persoane.
A doua strategie
ne permite să (Inhalează)
respirăm.
Să facem o pauză.
Să ne calmăm.
Să avem tipul de relație care vindecă antagonismul.
Și să menținem aceste relații.
A doua strategie este să oferim bunăvoință exagerată.
(Râde)
Din nou, nu sunt ambiguu —
prin bunăvoință, nu zic că trebuie să ne înscriem la balet,
ar fi ciudat.
(Râsete)
Vreau să spun că nu trebuie să stricăm totul din cauza unei greșeli.
Chiar dacă acea greșeală te-a ofensat personal.
Chiar și profund.
Poate că supraviețuitoarea Holocaustului, Corrie ten Boom s-a exprimat cel mai bine
când a spus:
„Să ierți înseamnă să eliberezi un prizonier,
doar pentru a realiza că prizonierul erai tu.”
Religia mea m-a învățat că nu vom fi niciodată perfecți,
mă includ și pe mine.
Deci avem nevoie de bunăvoința unui salvator,
care pentru mine este Iisus.
Eu definesc bunăvoința după religia mea,
știu că sunt mulți oameni care o definesc diferit
și în moduri diferite.
Una din definițiile mele favorite e a prezentatorului radio Oswald Hoffmann:
„Bunăvoința este iubirea care iubește pe cei urâți
și pe cei de neiubit.”
Îmi place imaginea asta a bunăvoinței.
Pentru că știu că sunt,
poate că și voi, câteodată, sunteți
de neiubit.
Ar fi culmea ipocriziei,
chiar respingător pentru credința mea,
să accept
bunăvoința și dragostea necondiționată a lui Dumnezeu,
după care, brusc,
să condiționez dragostea pe care ți-o ofer.
La ce m-aș gândi?
Prin exagerată, vreau să spun excesivă,
nu doar prezentă.
Ne amintim cu toții când eram copii
și părinții ne-au forțat să cerem scuze cuiva,
și ne-am apropiat și am spus (nervos): „Îmi pare rău.”
Doar de dragul de-a o face, nu?
Nu la asta mă refer.
Nu mă refer la a fi obligat să oferi cuiva bunăvoință,
ci la a alege și a vrea să o oferi.
Așa oferim bunăvoința excesivă.
Știu că poate suna foarte teoretic.
Așa că vă voi povesti despre un erou de-al meu.
Un erou al bunăvoinței.
E anul 2014.
În Iran.
O mamă al cărei fiu a fost omorât se află într-o piață publică.
Omul care i-a omorât fiul se află și el în acea piață,
la o spânzurătoare,
pe un scaun,
cu o sfoară după gât,
și cu ochii acoperiți.
Lui Samereh Alinejad
i s-a dat personal dreptul, după legea din țara ei,
să îl ierte pe acest om
sau să îi pornească execuția.
Altfel spus, îl putea ierta,
sau literalmente, să îi împingă scaunul de sub picioare.
(Expiră)
Pur și simplu...
Nu-mi pot imagina agonia prin care treceau Samereh și omul acesta
în momentul respectiv.
Samereh cu o alegere de făcut,
iar omul, după cum am citit, plângea,
cerând iertare.
Iar Samereh a avut de ales.
Ea ales să se apropie de acest bărbat
și să îl plesnească peste față.
Acesta a fost semnul că l-a iertat.
Devine și mai bine.
Imediat după, cineva a întrebat-o,
au intervievat-o, iar ea a spus:
„Am simțit cum furia mi-a dispărut din inimă
și sângele a început din nou să îmi circule în vene.”
Nu e incredibil?
Ce imagine de bunăvoință, o eroină a bunăvoinței.
Există aici o lecție pentru noi toți.
După cum a spus teologul John Piper:
„Bunăvoința este putere, nu doar iertare.”
Dacă vă gândiți,
bunăvoința este darul oferit într-o relație
care spune că relația este mult mai importantă
decât lucrurile care ne separă.
Dacă ne mai gândim puțin,
cu toții avem într-o relație autoritatea de a executa
sau de a ierta.
Nu am descoperit niciodată identitatea vecinului anonim.
(Râsete)
Dar dacă am afla-o, l-am întreba:
„Vrei să ieșim la o cafea?”
Poate e o persoană cu care trebuie să ieși la cafea
și să găsești un numitor comun.
Sau poate te afli într-o relație cu cineva
și trebuie să oferi bunăvoință excesivă.
Fiți voi primii.
Aceste două strategii m-au învățat
cum să ofer bunăvoință exagerată în relații
și cum să mă bucur de apropiații mei.
Vreau să aleg relațiile în defavoarea antagonismului.
Veți face și voi la fel?
Vă mulțumesc!
(Aplauze)