Történetünk több évvel ezelőtt kezdődött,
amikor a feleségem és én panaszlevelet kaptunk a postán
egy névtelenségbe burkolózó szomszédtól.
(Nevetés)
Sosem felejtem el, ahogy a feleségem a szemem előtt
bájos, békés, kedves nőből
egy dühös anyatigrissé vált, akinek a kölykeit kell megvédenie.
Elég súlyos volt a helyzet.
Elmondom, mi történt.
Ez a családunk.
Ő a feleségem és én és az öt bámulatos gyerekünk.
Elég hangosak és izgágák vagyunk,
hozzuk a formánkat.
Láthatják, hogy két gyermekünk
egy kicsit más, mint Mary és én,
és ez azért van így, mert örökbe fogadtuk őket.
A szomszédunk azonban két, látszólag máshoz tartozó gyereket látott,
ahogy a házunk előtt játszanak nap mint nap,
és arra jutottak,
hogy biztosan illegális napközit működtetünk az otthonunkban.
(Zúgolódás)
Nagyon dühösek voltunk, hogy a gyerekeinket így sztereotipizálják,
de tudom, hogy ez a faji profilalkotás egy aránylag enyhe példája.
Mégis, nem olyasmi ez, amire mindenki hajlamos
azokkal szemben, akik másként gondolkoznak,
másban hisznek vagy akár másra szavaznak?
Ahelyett, hogy igaz szomszédokként közelednénk egymáshoz,
távolságot tartunk,
és a cselekedeteinket irányukba vagy azok vezérlik,
akikről úgy gondoljuk, hasonlóan látják a világot, mint mi,
vagy azok, akikről pont azt gondoljuk, hogy nem így van.
Tudják, a szomszédom ún. agonizmusban szenvedett.
És vannak alkalmak, amikor mindannyian ebben szenvedünk.
Ez nem betegség, de fertőző.
Beszéljünk hát kicsit arról, mit is jelent az agonizmus.
A kedvenc értelmezésem:
harcias hozzáállás nem háborús helyzetben.
Az agonizmus ugyanabból a görög “agon” szóból származik,
mint az agónia.
Helyénvaló, nem?
Jellemzően mindannyian az agonizmus jeleit mutatjuk,
amikor két mélyen gyökerező meggyőződéshez ragaszkodunk,
ahogy elsőként Rick Warren író mutatott rá.
Az első, ha valakit szeretünk,
egyet kell értsünk mindazzal, amit tesz vagy hisz.
A második ennek az ellentéte,
azaz ha nem értünk egyet,
az azt kell jelentse, hogy félünk tőlük, esetleg gyűlöljük őket.
Valójában, azt hiszem, fel sem ismerjük az effajta gondolkodásból adódó agóniát,
amikor kapcsolataink elhalnak,
csak mert úgy hisszük,
mindenáron vagy egyet kell értsünk, vagy ellenkeznünk kell a másikkal.
Gondoljanak csak a Brexit beszélgetésekre,
vagy Hong Kong, esetleg az izraeli települések,
vagy a politikai felelősségre vonás témáira.
Biztos vagyok benne, hogy mindenkinek volt legalább egy személyes kapcsolata,
ami feszültté vált, esetleg meg is szakadt egy ilyen téma,
vagy, sajnálatos módon,
ezeknél sokkal triviálisabb téma kapcsán is.
Az agonizmus elleni szer nem elérhetetlen.
A kérdés az: Hogyan?
Két stratégiát javasolnék,
melyekkel tapasztalataim szerint kezdeni érdemes.
Elsőként, munkálkodjanak a közös nevezőn,
azaz fókuszáljanak arra, ami közös.
Szeretném ha tudnák, hogy szavaimat nagyon-nagyon tudatosan használom.
A “munkálkodás” alatt azt értem, tudatosan dolgozzunk azon,
hogy valakivel közös nevezőre jussunk.
Épp úgy, mint a földműves, aki a föld megmunkálásán dolgozik.
És mivel a közös nevező gyakori kifejezés,
ezért elmagyarázom, mi az, amire nem gondolok.
Nem azt kell érteni alatta, hogy tökéletes,
vagy teljeskörű az egyetértés, a helyeslés.
Csupán arra gondolok, hogy tudunk találni valamit, ami összeköt minket,
amennyire egy másik emberhez fűződő kapcsolatban ez lehetséges.
Tudják, ezt az egy dolgot, néha nagyon nehéz megtalálni.
Ezért megosztanám a személyes történetem,
de még elötte
mondanék pár szót magamról.
Kaukázusi vagyok,
cisznemű férfi,
középosztálybeli, evangélikus keresztény.
És tudom, ahogy ezek a szavak elhagyták a számat,
néhányan véleményt formáltak rólam.
Ez rendben is van,
pedig tudom, ezek nem mind pozitív észrevételek.
Azonban azok, akiknek a hite megegyezik az enyémmel,
tudják, hogy mindjárt árral szemben fogok úszni.
És nem is kell rám hallgatni.
De, ahogy haladunk előre,
ha nehezükre esik engem hallgatni,
finoman kérem, hogy gondolkozzanak el,
nem épp az agonizmusnak adják-e át magukat.
Hiszen, ha azért utasít valaki el,
mert egyszerűen úgy gondolja, hogy másként látjuk a világot –
hát nem erről beszélgetünk éppen?
Rendben, készen állnak?
Nos, evangélikus keresztényként
sokat gondolkoztam azon, hogyan lehet közös nevezőre jutni
a képlékeny neműség, a gender fluidity tekintetében.
Az olyan keresztények, mint én,
úgy hisszük, Isten férfinak és nőnek teremtett bennünket.
Mit tudok hát tenni?
Tárjam szét a karjaim, mondván:
“Nem lehet kapcsolatom senkivel,
aki transznemű vagy LGBTQIA?”
Nem.
Ezzel csak az agonizmusnak adnám át magam.
Ezért elkezdtem megvizsgálni hitem alapvető szempontjait,
melyek közül az első,
hogy a hárommilliárd gén közül, ami minket emberré tesz –
és csak úgy mellékesen, génjeink 99,9%-a megegyezik –,
hiszem, hogy mind a hárommilliárd gén egy intelligens tervező műve.
Márpedig ez máris közös nevező köztem és mindenki más között.
Ezenkívül hitet ad,
hogy minden egyes ember
megkapta az élethez való jogot
ugyanettől az intelligens tervezőtől.
De aztán még mélyebbre ástam.
Arra jutottam, hogy a hitem nem tanított meg,
hogy egy kapcsolatot vitatkozás útján kezdjek építeni,
egészen addig, amíg a másik nem hiszi, amit én hiszek,
vagy meg nem győztem őt.
Arra tanított, hogy kapcsolatot úgy tudok építeni,
ha a másikat az emberi faj egyenrangú tagjaként szeretem.
De őszintén,
a hitemet osztók között is van, aki meghúzza a határt,
és nem hajlandó a másikat a választott nemére utaló személyes névmással illetni.
De ez nem annak a hazugságnak az elfogadása,
hogy ha tisztelni akarom a másikat,
fel kell adjam a hitemet?
Menjünk vissza az időben –
mondjuk húsz évet,
és tegyük fel, Muhammad Ali áll az ajtónkban.
Kinyitjuk az ajtót.
Hogyan szólítanánk: Muhammad Ali,
vagy korábbi nevén, Cassius Clay-ként?
Úgy hiszem, a legtöbben Muhammad Ali-nak szólítanák.
És meggyőződésem, hogy a legtöbben nem gondolnánk azt,
hogy azonnal át kell térjünk az iszlám vallásra,
csak mert ezen a néven szólítjuk.
Az, hogy megadom a tiszteletet, nem kerülne sem nekem,
sem másnak semmibe,
de megteremtené a közös nevezőt, hogy kapcsolatot tudjunk kialakítani.
És a kapcsolat lesz az agonizmus ellenszere,
ha nem adjuk fel, amiben hiszünk.
Ahhoz, hogy tiszteletben tartsam a hitem,
el kell tehát utasítanom az agonizmus merev megjelenési formáit.
Úgy értem, szerethetlek és szeretni is foglak.
El tudlak, és el is foglak fogadni téged,
és nem kell elfogadnom a hazugságot,
hogy ha ezeket megteszem, fel kell adjam a hitemet,
és helyette a félelmet, gyűlöletet kell választanom.
Hiszen arra összpontosítok, hogy mi a közös bennünk.
Ha közös nevezőre tudunk jutni, legyen az a legapróbb egyezőség is,
lehetővé válhat, hogy megértsük azt a szépséges csodát,
összetettséget,
méltóságot, ami maga a másik ember.
A második stratégia
teret ad (Nagy levegőt vesz)
a levegővételre.
A szünetre.
A lenyugvásra.
Hogy olyan kapcsolataink legyenek, melyek az agonizmust feloldják.
És hogy életben is tarthassuk azokat.
A második stratégiánk, hogy extravagáns szelídséggel forduljunk egymás irányába.
(Nevet)
Most sem a választékosságra törekszem;
szelídség alatt nem azt értem, vegyen mindenki balettleckéket,
az furcsa lenne.
(Nevetés)
Arra gondolok, hogy egyetlen hiba nem töröl mindent.
Még akkor sem, ha az a hiba személyesen megsértett minket.
Még ha mélységesen is.
Talán Corrie ten Boom holokauszt túlélő fogalmazta meg a legjobban,
amikor azt mondta:
“A megbocsátás nem más, mint a rab szabaddá engedése,
majd rájövünk, a rabok mi magunk vagyunk.”
A vallásom azt tanítja, hogy mi emberek soha nem leszünk tökéletesek,
én magam sem.
Ezért szükségünk van egy megmentő szelídségére,
aki számomra Jézus.
És míg én a szelídséget a vallásom összefüggései szerint értelmezem,
tudom, hogy nagyon sokan másként
és különböző módon értelmezik.
Az egyik kedvencem Oswald Hoffmann rádiós bemondóé, aki azt mondta:
“A szelídség szeretet; a szeretetre nem méltó
és a nem szerethető szeretete.”
Nagyon szeretem a szelídségnek ezt a képi megjelenítését.
Mert tudom, hogy én is
és talán önök közül is sokan tudnak olyan alkalmat említeni,
amikor, ha fene fenét eszik is, de nem voltak szerethetők.
Tehát a képmutatás netovábbja,
a vallásom szerint is visszataszító volna, ha mondhatom így,
ha elfogadnám
Isten feltétel nélküli és korlátlan szelídségét és szeretetét,
majd hátat fordítva
előfeltételt szabnék mások iránti szeretetemért cserébe.
Hogyan is gondolkodhatnék így?
Az extravagáns alatt azt értem, legyünk nagyvonalúak,
ne csak letudni akarjuk.
Mindenki emlékezhet arra, hogy gyerekkorunkban,
mikor szüleink megkövetelték, hogy bocsánatot kérjünk,
mi meg mérgesen mentünk az illetőhöz: “Elnézést kérek.”
Túl akartunk rajta lenni, nem igaz?
Nem erről van most szó.
Szelídséggel ne azért forduljunk mások felé, mert kell,
hanem, mert szeretnénk, és mi választunk így.
Így tudunk extravagáns szelídséggel bánni másokkal.
Tudom, hogy ez nagyon-nagyon teoretikusan hangzik.
Ezért szeretnék az egyik hősömről mesélni.
A szelídség hőséről.
2014-ben járunk.
Iránban.
Egy meggyilkolt fiú édesanyja egy köztéren áll.
A köztéren ott a férfi is, aki megölte a fiát,
egy akasztófa alatt,
valamiféle széken állva,
hurokkal a nyakában
bekötött szemmel.
Samereh Alinejad
országának törvényei szerint kapta meg egyedül a jogot,
hogy vagy megbocsásson ennek az embernek,
vagy kezdeményezze a kivégzését.
Más szóval, megbocsáthat neki,
vagy szó szerint kirúghatja alóla a széket.
(Sóhajt)
Egyszerűen...
el sem tudom elképzelni Samereh és a férfi gyötrelmét,
amit mindketten átéltek.
Samereh a döntéshozatalt illetően,
és ez a férfi, aki a beszámoló szerint csak zokogott,
megbocsátásért könyörögve.
És Samereh választhatott.
Abban a pillanatban azt választotta, hogy odalép a férfihoz,
és arcul csapja.
A megbocsátásának jeleként.
És lesz ez még jobb is.
Rögtön utána valaki megkérdezte Samereh-ét, mit érez.
Az interjúban azt mondta, idézem:
“Úgy éreztem, a düh eltűnt a szívemből,
és újra éreztem a vért folyni az ereimben.”
Hát nem hihetetlen?
Ez aztán a szelídség megtestesítése, micsoda szelíd hős!
Tanulságos mindannyiunk számára.
Ahogy John Piper teológus fogalmazott:
“A szelídség lehetőség, nem csak megbocsátás.”
És ha belegondolunk,
a szelídség ajándék, amit egy kapcsolatban a másiknak adunk,
és annak a jele, hogy a kapcsolat számunkra sokkal fontosabb,
mint azok a dolgok, amik elválasztanak minket.
És ha még egy picit továbbgondoljuk,
mindannyiunknak megvan a lehetősége, hogy a kapcsolatainknak véget vessünk,
de az is, hogy megbocsássunk.
Számunkra soha nem derült ki a névtelen szomszéd személyazonossága.
(Nevetés)
De ha mégis kiderült volna, remélem, annyit mondtunk volna:
“Leülhetünk egy kávéra?”
Talán önöknek is meg kellene inni egy kávét valakivel,
hogy közös nevezőre jussanak.
Vagy talán van olyan kapcsolatuk,
amelyben extravagáns szelídséggel kellene fordulni egymás felé.
Talán érdemes önöknek megtenni az első lépést.
Ez a két stratégia megtanított
extravagáns szelídséggel fordulni a másikhoz,
és kedvet lelni a szomszédaim csodálatosan megtervezett személyében.
Én szeretném továbbra is a kapcsolataimat választani az agonizmus helyett.
Önök is e választás mellett döntenek?
Köszönöm.
(Taps)