מול החוף הסלעי של צפון מערב האוקיינוס השקט,
מאכלסות את המים הקפואים להקות של לוויתנים קטלנים.
כל משפחה מסוגלת לשרוד פה
בעיקר תודות לחברה אחת בלהקה,
הציידת הידענית ביותר:
הסבתא.
האמהות השליטות האלו יכולות לחיות שמונים שנה ויותר,
בעוד רוב הזכרים מתים בשנות השלושים שלהם.
למרות שלוויתנים קטלנים מאכלסים כל אוקיינוס עיקרי,
עד לאחרונה ידענו מעט מאוד עליהם.
הפרטים על חייהם חמקו ממדענים
עד שארגון בשם "המרכז למחקר הלוויתנים"
החל לחקור אוכלוסיה יחידה
ליד מדינת וושינגטון וקולומביה הבריטית ב-1976.
תודות לעבודה המתמשכת שלהם,
למדנו הרבה על הלוויתנים האלה,
שידועים כ"דיירי הדרום".
וככל שלמדנו יותר,
התבהר תפקידם החיוני של זקנות האוכלוסיה.
כל סבתא מתחילה את חייה כגורה
שנולדה לקבוצת המשפחה של אימה, או השושלת הנקבית.
המשפחה עושה הכל יחד,
צדה, משחקת ואפילו מתקשרת בסט קריאות ייחודיות לה.
גם הבנים וגם הבנות מבלים את כל חייהם עם משפחות אימם.
זה לא אומר שלוויתנית צעירה מתקשרת רק עם קרוביה.
חוץ מהקריאות הייחודיות להם,
השושלות המשפחתיות חולקות ניב עם המשפחות הקרובות,
והן יוצרות קשרים חברתיים באופן תדיר.
ברגע שנקבה מגיעה בערך לגיל חמש עשרה,
הפגישות האלו הופכות להזדמנות להזדווג עם זכרים מקבוצות אחרות.
היחסים לא מתקדמים מעבר להזדווגות --
היא וגוריה נשארים עם משפחתה,
בעוד הזכר חוזר לאימו.
עד בערך גיל ארבעים,
היא ממליטה כל שש שנים בממוצע.
ואז היא מגיעה לגיל המעבר --
משהו נדיר בממלכת החי.
למעשה, אנשים, לוויתנים קטלנים וכמה לוויתנים אחרים
הם המינים היחידים בהם הנקבות ממשיכות לחיות שנים
אחרי שהן מפסיקות להתרבות.
אחרי גיל המעבר,
הסבתות נוטלות את הפיקוד על ציד הסלמון,
מקור האוכל העיקרי של דיירי הדרום.
במשך רוב החורף הם מחפשים מזון ליד החוף,
ומוסיפים לתפריט דגים אחרים פרט לסלמון.
אבל כשהסלמון חוזרים בהמוניהם אל החוף כדי להשריץ,
הלוויתנים הקטלנים עוקבים אחריהם.
האם השלטת מראה ללוויתנים הצעירים
היכן למצוא את אזורי הדיג הכי פוריים.
היא גם חולקת עד 90% מהסלמון שהיא לוכדת.
עם כל שנה שעוברת,
התרומה שלה הופכת לחיונית יותר:
דיג יתר והרס אזורי מחיה חיסלו את אוכלוסיות הסלמון,
מה ששם את הלוויתנים במצב כמעט תמידי של סכנת רעב.
המומחיות של הסבתות
יכולה להיות ההבדל בין חיים ומוות למשפחות שלהן --
אבל מדוע הן מפסיקות להמליט?
כמעט תמיד מועיל לנקבה להמשיך להתרבות,
אפילו אם היא מטפלת בצאצאיה הקיימים ונכדיה.
מספר מצבים ייחודיים משנים את המשוואה עבור הלוויתנים הקטלנים.
העובדה שלא הבנים או הבנות
עוזבים את משפחתם המקורית היא נדירה ביותר --
כמעט בכל מיני החיות,
אחד או שני המינים עוזבים.
זה אומר שכשנקבת לוויתן קטלן מתבגרת,
אחוז גדול יותר ממשפחתה
מכיל את ילדיה ונכדיה,
בעוד קרובים רחוקים יותר מתים.
בגלל שנקבות זקנות יותר קשורות יותר לקבוצה מנקבות צעירות,
הן עושות ככל יכולתן להשקיע במשפחה בכללותה,
בעוד נקבות צעירות יותר צריכות להשקיע בהתרבות.
בסביבות של לוויתנים קטלנים,
כל גור חדש הוא פה נוסף להאכיל
מתוך משאבים מוגבלים ומשותפים.
נקבה מבוגרת יותר יכולה לקדם את הגנים שלה בלי להקשות על משפחתה
בתמיכתה בבניה הבוגרים,
שממליטים גורים שתגדלנה משפחות אחרות.
זו אולי הסיבה שהנקבות התפתחו
להפסיק להתרבות בגיל המעבר.
אפילו עם התרומה של הסבתא,
הלוויתנים הקטלנים דייר הדרום נמצאים בסכנת הכחדה קריטית,
בעיקר בשל ירידה ברמות הסלמון.
אנחנו צריכים באופן דחוף להשקיע בשיקום אוכלוסיות הסלמון
כדי להציל אותם מהכחדה.
בטווח הארוך, נצטרך מחקרים נוספים כמו זה של המרכז לחקר הלוויתנים.
מה שלמדנו על דיירי הדרום
אולי לא נכון לקבוצות אחרות.
על ידי חקר אוכלוסיות אחרות מקרוב,
אולי נגלה עוד הסתגלויות מדהימות,
ונצפה את הפגיעויות שלהם להפרעה אנושית
לפני שההישרדות שלהם תהיה בסיכון.