Danas želim da govorim o značenju reči,
kako ih definišemo
i kako one, skoro kao iz osvete,
definišu nas.
Engleski jezik je veličanstven sunđer.
Volim engleski jezik, drago mi je što ga govorim.
Ali uz sve to, ima mnogo praznina.
U grčkom postoji reč "lachesism"
što znači žudnja za katastrofom.
Znate, kad vidite munju na horizontu
i prosto se zateknete kako navijate za munju.
U mandarinskom imaju reč "yù yī" -
ne izgovaram je tačno -
a to označava žudnju da naš život ima intenzitet
koji je imao kad smo bili dete.
U poljskom imaju reč "jouska"
a to je neki vid hipotetičkog razgovora
koji kompulsivno ponavljate u glavi.
I, naposletku, u nemačkom, naravno u nemačkom,
imaju reč koja se naziva "zielschmerz"
a to je strah od dobijanja onoga što želite.
(Smeh)
Konačnog ispunjenja celoživotnog sna.
Ja sam Nemac, pa tačno znam kakav je to osećaj.
Sad, nisam siguran da bih koristio bilo koju od ovih reči
u svojoj svakodnevici,
ali mi je zaista drago što postoje.
Ali jedini razlog zašto postoje je zato što sam ih ja izmislio.
Ja sam autor "Rečnika nejasnih tuga",
koga sam pisao poslednjih sedam godina.
A čitava misija projekta
je da se pronađu praznine u jeziku za osećanja
i da ih pokušam popuniti
kako bismo mogli da razgovaramo o svim tim ljudskim sitnim gresima
i kapricima ljudskog stanja
koje svi mi osećamo, ali možda ne pomišljamo da govorimo o njima
jer nemamo reči za njih.
I otprilike na polovini ovog projekta
sam definisao "sonder",
zamisao da svi sebe smatramo glavnim likom,
a da su svi ostali samo statisti.
Međutim, u stvarnosti, svi smo glavni likovi,
a vi sami ste statista u nečijoj priči.
Te, čim sam to objavio,
dobio sam mnogo poruka od ljudi
govorili su: "Hvala što si dao glas nečemu što sam osećao čitav život,
ali nije postojala reč za to."
Stoga su se osećali manje usamljeno.
To je snaga reči,
da se zbog njih osećamo manje usamljeno.
A nedugo potom
sam počeo da primećujem da se sonder
ozbiljno koristi u razgovorima na internetu,
a nedugo nakon što sam to zapravo primetio,
lično sam je čuo u stvarnom razgovoru koji se vodio pored mene.
Nema čudnijeg osećaja od toga kad izmislite reč
i onda vidite kako se osamostaljuje.
Još uvek nemam reč za to, ali imaću.
(Smeh)
Radim na tome.
Počeo sam da razmišljam o tome šta čini reči stvarnim
jer me mnogi ljudi pitaju,
najčešće pitanje koje mi postavljaju je:
"Pa, da li su ove reči izmišljene? Ne razumem baš najbolje."
I ja zaista ne znam šta da im kažem
jer čim je sonder prhvaćena,
ko sam ja da tvrdim koje reči su stvarne, a koje nisu.
Pa sam se osećao nekako kao Stiv Džobs, koji je opisao svoje otkrovenje
kada je shvatio da većina nas, dok se svakodnevno krećemo,
prosto pokušavamo da izbegnemo prečesto udaranje u zidove
i prosto težimo da idemo dalje.
Ali čim shvatite da ljudi -
da su ovaj svet sagradili ljudi koji nisu pametniji od vas,
onda možete da posegnete i dodirnete te zidove,
čak i da provučete ruku kroz njih
i da shvatite da imate moć da ih promenite.
Kad me ljudi pitaju: "Jesu li te reči stvarne?"
Imam niz odgovora koje sam iskušao.
Neki imaju smisla. Neki nemaju.
Ali jedan od njih je glasio:
"Pa, reč je stvarna, ako želite da bude stvarna."
Razlog zašto je ova staza stvarna je jer su ljudi želeli da bude tu.
(Smeh)
To se stalno dešava na kampusima fakulteta.
Naziva se "stazom žudnje".
(Smeh)
Ali onda sam shvatio da ljudi zaista pitaju,
kad pitaju da li je reč stvarna, zaista pitaju:
"Pa, kolikom broju mozgova ću imati pristup ovom rečju?"
Zato što smatram da tako uglavnom gledamo na jezik.
Reč je u suštini ključ
koji nas vodi u glave određenih ljudi.
A ako nas vodi u jedan mozak,
zaista nije vredna truda,
nije vredna da je znate.
Dva mozga, eh, zavisi čiji su.
Milion mozgova, u redu, sad se razumemo.
Dakle, stvarna reč je ona koja vam daje pristup što većem broju mozgova.
To je ono što je čini vrednom znanja.
Slučajno, najstvarnija reč od svih prema ovom merenju je ova.
[O.K.]
To je to.
Najstvarnija reč koju imamo.
To je najbliže što imamo univerzalnom ključu.
To je najrazumljivija reč na svetu,
bez obzira na to gde bili.
Problem s tim
je što izgleda da niko ne zna šta ta slova predstavljaju.
(Smeh)
Što je nekako čudno, zar ne?
Mislim, mogla bi da bude greška kod pisanja "all correct", valjda,
ili "old kinderhook."
Čini se da niko zaista ne zna, ali činjenica da nije važno
govori nešto o tome kako rečima dajemo smisao.
Značenje nije u samim rečima.
Mi smo ti koji se pretačemo u njih.
I mislim kada svi mi tragamo za smislom u našim životima
i kad tragamo za smislom života,
mislim da reči imaju neke veze s tim.
I mislim da ako tragate za smislom nečega,
rečnik je pristojno mesto za početak.
Donosi utisak reda
u veoma neurednom univerzumu.
Naše viđenje stvari je toliko ograničeno
da moramo da izmislimo obrasce i prečice
i da pokušamo da pronađemo način da to protumačimo
i budemo u stanju da nastavimo dan.
Potrebne su nam reči da nas sadrže, da nas definišu.
Mislim da se mnogi od nas osećaju stešnjeno
zbog toga kako koristimo reči.
Zaboravljamo da su reči izmišljene.
Ne samo moje reči, sve reči su izmišljene,
ali sve one ne znače nešto.
Svi smo mi na neki način zarobljeni u našim ličnim leksikonima
koji se nužno ne poklapaju sa ljudima koji već nisu kao mi
i zato imam utisak da se udaljavamo svake godine sve više,
što ozbiljnije shvatamo reči.
Jer, setite se, reči nisu stvarne.
Nemaju značenje. Mi imamo.
I želeo bih da završim čitanjem
jednog od mojih omiljenih filozofa,
Bila Votersona, koji je stvorio "Kalvina i Hobsa."
Rekao je:
"Stvoriti život koji odražava vaše vrednosti i prija vašoj duši
je nesvakidašnji uspeh.
Pronaći smisao sopstvenog života
nije lako,
ali je i dalje dozvoljeno
i mislim da ćete zbog truda biti srećniji."
Hvala vam.
(Aplauz)