Šodien es vēlos runāt par vārdu jēgu,
kā to nosakām mēs
un kā tie gandrīz vai atriebjoties
nosaka mūs.
Angļu valoda ir milzu sūklis.
Man ļoti patīk angļu valoda. Priecājos, ka tajā runāju.
Bet ar visu to tajā ir daudz robu.
Grieķu valodā ir vārds „lachesism”,
kas nozīmē alkas pēc nelaimes.
Kad pie apvāršņa redzat negaisu
un saprotat, ka ilgojaties pēc vētras.
Mandarīnu valodā ir tāds vārds „yù yī”.
Es gan to neizrunāju pareizi,
bet tas nozīmē ilgoties atkal kaut ko tik spēcīgi izjust
kā to izjutāt bērnībā.
Poļu valodā ir vārds „jouska”,
kas ir it kā hipotētiska saruna,
ko piespiedu kārtā izspēlē prātā.
Un visbeidzot vācu valodā, protams, vācu,
ir tāds vārds „Zielschmerz”,
kas ir bailes tikt pie gribētā.
(Smiekli)
Beidzot sasniegts mūža sapnis.
Es pats esmu vācietis, tāpēc ļoti labi pazīstu šo sajūtu.
Es gan nezinu, vai ikdienā lietotu kādu no šiem vārdiem,
bet ļoti priecājos, ka tādi ir.
Vienīgais iemesls, kāpēc tie pastāv, ir tāpēc, ka es tos izdomāju.
Es esmu The Dictionary of Obscure Sorrows autors,
kas esmu bijis jau pēdējos septiņus gadus.
Visa projekta misija
ir atrast robus emociju valodā
un mēģināt tos aizpildīt,
lai varētu runāt par visām tām cilvēku sajūtu niansēm
un cilvēku untumainajiem stāvokļiem,
ko visi jūtam, bet varbūt nedomājam izteikt,
jo mums tiem nav vārdu.
Un apmēram projekta pusceļā
es aprakstīju „sonder”,
ideju, ka visi uzskatām sevi par galveno varoni
un visi apkārtējie ir tikai otrajā plānā.
Īstenībā mēs visi esam galvenie varoņi,
un paši esam otrais plāns kāda cita stāstā.
Līdzko es to publicēju,
es saņēmu daudz atbilžu,
kas bija: „Paldies, ka piešķīrāt balsi tam, ko biju jutis visu savu dzīvi,
bet tam nebija vārda.”
Viņi jutās mazāk vientuļi.
Tāds ir vārdu spēks
– ļaut justies mazāk vientuļiem.
Un neilgi pēc tam
es sāku pamanīt,
ka „sonder” visā nopietnībā lieto interneta sarunās,
un neilgi pēc tā pamanīšanas
es izdzirdēju to sev blakus kādā runātā sarunā.
Nav dīvainākas sajūtas par to, kad tevis izdomāts vārds
sāk dzīvot pats savu dzīvi.
Šai sajūtai man vēl nav nosaukuma, bet būs.
(Smiekli)
Es pie tā strādāju.
Es sāku domāt par to, kas vārdus padara īstus,
jo daudzi man jautā,
visbiežākais jautājums, ko man uzdod, ir:
„Vai šie vārdi ir izdomāti? Es īsti nesaprotu.”
Es īsti nezināju, ko viņiem atbildēt,
jo kad „sonder” sāka ieviesties,
kā gan man spriest par to, kuri vārdi ir īsti un kuri nē.
Tad es sajutos kā Stīvs Džobss, viņam aprakstot savu epifāniju,
kad viņš saprata, ka vairums no mums ikdienā
baidās pārāk stipri atsisties pret sienām
un it kā cenšas dzīvot tālāk.
Bet, kad saproti, ka cilvēki,
ka šo pasauli veidojuši cilvēki, kas nebija gudrāki par tevi,
tad var pastiept roku un pieskarties šīm sienām,
un pat izbāzt roku tām cauri
un saprast, ka vari to izmainīt.
Kad man jautā: „Vai šie vārdi ir īsti?”
man ir dažādas atbildes, ko esmu izmēģinājis.
Dažas šķita jēdzīgas, citas nē.
Bet viena no izmēģinātajām bija:
„Vārds ir īsts, ja gribi, lai tas tāds būtu.”
Tāpat kā šī taka ir īsta, jo cilvēki to tur vēlējās.
(Smiekli)
Augstskolu pilsētiņās tas notiek ik dienas.
To sauc par „vēlmju taku”.
(Smiekli)
Bet tad es nolēmu, ka tas, ko man patiesībā jautā,
jautājot, vai vārds ir īsts, viņi patiesībā jautā:
„Cik daudzus prātus es ar to sasniegšu?”
Jo, manuprāt, pārsvarā tā mēs redzam valodu.
Vārds principā ir atslēga,
kas ļauj piekļūt noteiktu ļaužu prātiem.
Ja tas ļauj mums piekļūt tikai vienam prātam,
tad to nav īsti vērts lietot,
nav vērts ielāgot.
Divi prāti... atkarīgs no tā, kas tie tādi ir.
Miljons prātu – nu jau cita runa.
Īsts vārds sniedz pieeju pēc iespējas vairāk prātiem.
Tāpēc to ir vērts zināt.
Sagadīšanās pēc, visīstākais vārds pēc šīs mērauklas ir šis.
[O.K.]
Viss.
Visīstākais vārds, kāds mums ir.
Tas ir vistuvākais universālajai atslēgai.
Tas ir visvairāk saprastais vārds pasaulē,
lai kur arī nenonāktu.
Nelaime gan tāda,
ka neviens īsti nezina, ko šie divi burti nozīmē.
(Smiekli)
Tas ir diezgan dīvaini, vai ne?
Tas varētu būt nepareizi saīsināts „all correct”, varbūt,
vai „old kinderhook”.
Neviens īsti nezina. Bet tas, ka nav svarīga tā izcelsme,
kaut ko saka par to, kā vārdiem piešķiram nozīmi.
Nozīme nav pašos vārdos.
Mēs esam tie, kas ieliekam sevi tajos.
Un, manuprāt, kad visi meklējam savas dzīves jēgu
un dzīves jēgu kā tādu,
tam ir kāds sakars ar vārdiem.
Manuprāt, ja meklējat kaut kā nozīmi,
vārdnīca ir labs sākums.
Tā piešķir sakārtotības sajūtu
ļoti haotiskajam visumam.
Mūsu skatījums ir tik ierobežots,
ka jāizgudro principi un īsceļi
un jāizdomā, kā to skaidrot
un ar to sadzīvot ikdienā.
Mums vajadzīgi vārdi, kas apvalda un nosaka, kas esam.
Manuprāt, daudzi no mums jūtas ieslodzīti
tajā, kā lietojam šos vārdus.
Mēs aizmirstam, ka vārdi ir izdomāti.
Tādi nav tikai mani vārdi. Visi vārdi ir izdomāti,
bet ne visi no tiem kaut ko nozīmē.
Mēs visi esam it kā ierobežoti savā vārdu krājumā,
kas ne vienmēr saskan ar cilvēkiem, kas vairs nav tādi kā mēs,
un tāpēc rodas sajūta, ka ar katru gadu viens no otra arvien vairāk attālināmies,
jo nopietnāk uztveram vārdus.
Jo atcerieties, vārdi nav īsti.
Tiem nav nozīmes. Mums ir.
Kā pēdējo vēlētos nolasīt
fragmentu ar vienu no maniem mīļākajiem filosofiem ‒
Bila Vatersona, kas radījis grāmatu sēriju „Kelvins un Hobss.”
Viņš ir teicis:
„Radīt dzīvi, kas atspoguļo jūsu vērtības un apmierina dvēseli,
ir rets sasniegums.
Izgudrot pašam savas dzīves jēgu
nav vienkārši,
bet tomēr to drīkst darīt,
un, manuprāt, pēc tam būsiet laimīgāks, ka papūlējāties.”
Paldies.
(Aplausi)