Què és l'amor?
És un terme difícil de definir
perquè es pot aplicar en molts contextos.
Jo puc estimar el fúting.
Puc estimar un llibre, una pel·lícula.
Puc estimar els filets de carn.
Puc estimar la meva dona.
(Riures)
Però hi ha una gran diferència
entre un filet i la meva dona, per exemple.
És a dir, si jo aprecio el filet,
el filet, d'altra banda, no m'aprecia a mi.
Mentre que la meva dona m'anomena
l'estrella de la seva vida.
(Riures)
Així doncs, només una altra consciència capaç de desitjar
pot percebre'm com una cosa desitjable
N'estic segur, i és per això que
l'amor es pot definir d'una forma més correcta
com el desig de ser desitjat.
D'aquí l'etern problema de l'amor:
com arribar a ser, i permanèixer, desitjable?
L'individu solia trobar
una resposta a aquest problema
sotmentent la seva vida a les normes socials.
Tenia un paper important que jugar
segons el seu sexe, la seva edat,
el seu estatus social,
i només havia de jugar el seu paper
perquè l'apreciés i l'estimés tota la societat.
Penseu en la noia que ha de mantenir-se casta fins al matrimoni.
Penseu en el fill petit que ha d'obeïr al gran,
que, al seu torn, ha d'obeïr al patriarca.
Però un fenòmen
que va començar en el segle XIII
sobretot durant el Renaixement, a l'occident
va provocar la crisi d'identitat més gran
de la història de la humanitat.
Aquest fenòmen és la modernitat.
Ho podem resumir, bàsicament, a través d'un procés triple.
En primer lloc, un procés de racionalització de la investigació científica,
que ha accelerat el progrés tècnic.
Després, un procés de democratització política,
que ha fomentat els drets individuals.
I, finalment, un procés de racionalització de la producció econòmica
i de la liberalització del comerç.
Aquests tres processos que es relacionen entre si
han anihilat per complet
tots els comportaments tradicionals de les societats occidentals
amb conseqüències dràstiques en l'individu.
Ara les persones són lliures
d'apreciar o menysprear
qualsevol actitud, decisió o objecte.
Però com a resultat, aquestes persones estan enfrontades
amb aquesta mateixa llibertat que tenen els altres
per a apreciar-los o menysprear-los.
En altres paraules, el meu valor, que abans assegurava
sotmetent-me a les autoritats tradicionals,
ara és cotitzat a la borsa.
Al mercat lliure dels desitjos dels individuals,
negocio el meu valor cada dia.
D'aquí ve l'ansietat de l'home contemporani.
Està obsessionat: "sóc desitjable? Com de desitjable?
Quanta gent m'estimarà?"
I com responem a aquesta ansietat?
Bé, col·leccionant de forma histèrica símbols del que és atractiu.
(Riures)
Jo anomeno aquest acte de col·leccionar,
junt amb altres, el capital de seducció.
De fet, la nostra societat de consum
es basa, sobretot, en el capital de seducció.
Arran d'aquest consum diuen que la nostra generació és materialista.
Però no és veritat! Tan sols acumulem objectes
per comunicar-nos amb altres ments.
Ho fem per fer que ens estimin, per seduir-los.
Res no podria ser menys materialista ni més sentimental,
que un adolescent que s'acaba de comprar uns vaquers
i els talla a l'altura dels genolls,
perquè vol complaure a la Jennifer.
(Riures)
Consumisme no és materialisme.
És més bé el que ens empassem
i sacrifiquem en nom del Déu de l'amor,
o, millor dit, en nom del capital de seducció.
Tenint en compte aquesta observació de l'amor d'avui dia,
què podem esperar de l'amor en el futur?
Podem imaginar dues hipòtesis:
La primera consisteix en apostar
que aquest procés de capitalització narcisista es farà més gran.
És difícil dir quina forma prendrà aquest augment
perquè depèn en gran part
de les innovacions socials i tècniques
que són, per definició, difícils de predir.
Podem, però, per exemple,
imaginar una pàgina de cites
que, un poc com aquestes tarjetes de fidelitat amb punts,
utilitzen punts de capital de seducció
que varien segons la meva edat, la meva proporció pes/altura
els meus estudis, el meu salari,
o el nombre de clics al meu perfil.
També podem imaginar
un tractament mèdic per a les separacions
que redueixi el sentiment d'afecte.
Per cert, ja hi ha un programa a la MTV
on professors de seducció
tracten el mal de cor com una malaltia.
Aquests professors s'anomenen a si mateixos "pick-up artists".
"Artist" en francès és simple, significa "artista".
"Pick-up" vol dir recollir algú.
Però no simplement recollir algú -- sinó recollir noies.
És a dir: són artistes en recollir noies.
(Riures)
I anomen al mar de cor "one-itis"
En anglès, "itis" és un un sufix que significa infecció.
Es pot traduir one-itis com "infecció d'un".
És un poc desagradable. De fet, pels pick-up artists,
enamorar-se d'algú
és una pèrdua de temps,
és malgastar el teu capital de seducció,
per això, cal que ho eliminem
com les malalties o les infeccions.
També podem imaginar
un ús romàntic del genoma.
Tothom el duria a sobre
i l'ensenyaria com una targeta de presentació
per comprovar si la seducció pot prosperar fins a la reproducció.
(Riures)
És clar que aquesta carrera per la seducció,
com qualsevol competició ferotge,
crearà enormes desigualtats en una satisfacció narcisista,
i, per tant, també molta solitud i frustració.
De manera que podem esperar que es posarà en qüestió
a la modernitat mateixa, que és l'origen del capital de seducció.
Estic pensant concretament en la reacció
de les comunitats neo-feixistes o religioses.
Però el futur no ha de ser així.
Un altra forma de percebre l'amor també és possible.
Però com?
Com renunciar a la histèrica necessitat de ser apreciat?
Bé, adonant-me de la meva inutilitat.
(Riures)
Sí,
sóc un inútil.
Però estigueu segurs d'una cosa:
vosaltres també.
(Riures)
(Aplaudiments)
Tots sóm inútils.
Aquesta inutilitat es pot demostrar fàcilment,
perquè per ser valorat
necessito que algú altre em desitgi,
cosa que demostra que no em valoro a mi mateix.
No tinc cap valor inherent.
Tots fem veure que tenim un ídol;
tots fem veure que som un ídol per a algú altre, però, en realitat
som uns impostors, com l'home del carrer
que sembla que està còmode i indiferent,
quan, de fet, ho té tot anticipat i calculat
perquè tots els ulls recaiguin en ell.
Penso que adonar-se
d'aquest frau general
que ens afecta a tots
alleujaria les nostres relacions amoroses.
El fet que vulgui que m'estimin
de cap a peus,
corroborat per totes les meves decisions,
és la raó perquè la histèria de la seducció existeix.
I, per tant, vull semblar perfecte
perquè algú pugui estimar-me.
Vull que ells siguin perfectes
perquè jo pugui estar segur del meu valor.
Tot això ens porta a parelles
obsessionades amb l'actuació
que se separaran, com si res,
tan bon punt baixi el rendiment.
Per contrarestar aquesta actitud,
jo invoco la tendresa -- l'amor com a tendresa.
Què és la tendresa?
Ser tendre és acceptar les debilitats de qui estimem.
No es tracta de convertir-se en una trista parella de curadors.
(Riures)
No és tant dolent.
Ben al contrari,
hi ha molt d'atractiu i de felicitat en la tendresa.
Em refereixo concretament al tipus d'humor que, desafortunadament, no s'utilitza prou.
És un tipus de poesia de raresa deliberada.
Em refereixo a l'auto-burla.
Per una parella que ja no és sostinguda, recolzada
per les restriccions de la tradició,
crec que l'auto-burla
és una de les millors maneres per fer que una relació sobrevisqui.