„Lăsați orice speranță, voi, cei care intrați...”
Scrise deasupra Porții Iadului,
aceste cuvinte amenințătoare îi aduc vești rele lui Dante
când își începe coborârea în infern.
Totuși, în ciuda tonului macabru,
această profeție surprinde ceea ce e poate cea mai mare poveste de dragoste
spusă vreodată;
o călătorie fantastică ce cuprinde umanul și divinul.
Dar, pentru ca Dante să ajungă la izbăvirea binefăcătoare,
trebuie să își găsească, mai întâi, drumul prin Iad.
Acest peisaj al torturii reprezintă decorul în „Infernul”,
prima din cele trei părți ale poemului epic
scris de Dante Alighieri în secolul XIV.
Luându-se pe sine ca protagonist,
Dante călătorește tot mai adânc spre abisul Iadului,
fiind martorul diferitelor pedepse din cele nouă cercuri ale acestuia.
Începând cu Limbul, călătorește prin cercul Desfrânaților, Mâncăilor,
Risipitorilor, Furioșilor,
Ereticilor, Violenților și Simoniacilor,
până la înfiorătorul cerc al Trădătorilor,
unde păcătoșii sunt prinși sub ochiul atent al lui Satan însuși.
Următoarele două părți, „Purgatoriul” și „Paradisul” continuă drumul lui Dante,
care urcă spre Muntele Purgatoriului
și se înalță spre cele nouă sfere din Paradis.
Scrise în peste zece ani, aceste părți alcătuiesc „Divina Comedie”–
o creație alegorică a călătoriei sufletului spre Dumnezeu.
Dar „Divina Comedie” a lui Dante este mai mult decât o alegorie religioasă.
Este și o critică inteligentă și ironică la adresa politicii iteliene.
Dante, un soldat și politician florentin i-a fost credincios lui Dumnezeu,
dar, uneori, a criticat Biserica Romano-Catolică.
A urât, în special, nepotismul necontrolat și practica simoniei,
cumpărarea și vânzarea unor favoruri spirituale, cum ar fi iertarea păcatelor.
Multe grupuri au profitat de aceste obiceiuri corupte,
pe care nu mulți le-au susținut, în afară de Guelfi Neri sau Guelfii Negri.
Aceasta a fost o grupare politică și religioasă
ce încerca să extindă influența politică a papei.
Dante a făcut parte din Guelfi Bianchi sau Guelfii Albi –
care credeau că Florența avea nevoie de libertate de sub influența romană.
Ca și reprezentant public al Guelfilor Albi,
Dante a vorbit des împotriva puterii papei,
până când Guelfii Negri s-au folosit de poziția lor
și l-au expulzat din Florența în 1302.
Dar în loc să îl reducă la tăcere,
exilul pe viață l-a făcut să emită cea mai mare critică.
Dezonorat și cu puține speranțe de a se întoarce,
autorul și-a exprimat nemulțumirile față de Biserica și societatea italiană.
Scriind „Divina Comedie” în italiană
și nu în latina specifică elitei educate,
Dante și-a asigurat cel mai mare public pentru critica sa față de politică.
În cercul Furioșilor din „Infernul”,
Dante este martor cum păcătoșii
îi smulg membru cu membru lui Filippo Argenti din Guelfii Negri.
În cercul Simoniacilor,
Dante vede un păcătos misterios în cele mai puternice flăcări.
Află că e Papa Nicolas III,
care îi spune că cei doi succesori ai lui îi vor lua locul când vor muri —
toți trei vinovați de simonie și corupție.
În ciuda peisajului uneori sumbru și violent din „Infernul”,
„Divina Comedie” este și o poveste de dragoste.
Deși Dante a avut o căsătorie aranjată
cu o fată dintr-o familie influentă din Florența,
a fost îndrăgostit de o altă femeie încă de când avea nouă ani:
Beatrice Portinari.
Deși s-ar fi întâlnit doar de două ori, a devenit muza lui eternă,
fiind inspirația și subiectul multor opere de-ale lui.
De fapt, ea îi lansează voiajul curajos spre adâncul Iadului
și până pe culmile Muntelui Purgatoriului.
Descrisă ca o figură puternică, celestă,
ea îl conduce pe Dante prin sferele concentrice ale „Paradisului”
până când acesta ajunge față în față cu Dumnezeu.
În secolele următoare publicării acesteia,
temele iubirii, păcatului și salvării din „Divina Comedie”
au fost adoptate de mulți artiști –
de la Auguste Rodin și Salvator Dali, până la Ezra Pound și Neil Gaiman.
Și însuși poetul și-a primit mântuirea tardivă în 2008,
când orașul Florența a revocat, în sfârșit, vechiul exil al lui Dante.