מוחמד עלי התאמן במשך שנים כדי להפוך למתאגרף הכי טוב
שהעולם ראה אי פעם,
אבל השקיע רק רגעים כדי ליצור את הפואמה הקצרה ביותר.
עלי ריתק את כיתת הבוגרים של הארוורד ב-1975
עם המסר שלו של אחדות וחברות.
כשהוא סיים, הקהל רצה עוד.
הם רצו פואמה.
עלי סיפק מה שנחשב לפואמה הקצרה ביותר אי פעם.
"אני, אנחנו."
או האם זה "אני, אנחנוווו"?
אף אחד לא באמת יודע.
בכל אופן, אם שתי המילים האלו הם פואמה, אז מה בדיוק הופך פואמה לפואמה?
משוררים בעצמם נאבקו עם השאלה,
ופעמים רבות השתמשו במטאפורות כדי לספק קירוב להגדרה.
האם פואמה היא מכונה קטנה?
זיקוק?
הד?
חלום?
לשירה באופן כללי יש תכונות מוכרות.
אחת - פואמות מדגישות תכונות מוזיקליות של השפה.
ניתן להשיג זאת דרך מקצב, חריזה, ומידה,
מהסונטות של שייקספיר,
לאודות של קונפוציוס,
לוודות בסנסקריט.
שתים - פואמות משתמשות בשפה דחוסה,
כמו ספרות שכל המים נסחטו ממנה.
שלוש - פואמות הרבה פעמים מכילות רגשות חזקים,
מהשירה הרוחנית של רומי
ל"אודה לבצל" של פבלו נרודה.
השירה, כמו האמנות עצמה, מאתגרת הגדרות פשוטות.
בעוד התבניות הקצביות של הפואמות המוקדמות
היוו דרך לזכור סיפורים אפילו לפני הצגת הכתב,
פואמה לא צריכה להיות לירית.
"אפפל" של ריינרד דוהל
ו"סילנסיו" של יוג'ין גומרינגר
מושכות את הקו בין אמנות ויזואלית ושירה.
א.א. קאמינגס כתב פואמות שהצורה שלהן היתה חשובה
כמה המילים עצמן,
במקרה הזה הצורה הגבירה את הבדידות העצובה של עלה בודד נופל בחלל.
אם הטבע הויזואלי של השירה נמוג לרקע,
אולי נישאר עם המוזיקה,
וזה אזור שאנשים אוהבים להתווכח עליו.
האם שירים הם פואמות?
רבים לא מחשיבים פזמונאים כמשוררים במובן הספרותי,
אבל ליריקה של אמנים כמו פול סיימון,
בוב דילן,
וטופאק שאקור
שומרים על מקומם, לעיתים קרובות, גם ללא המוזיקה.
בראפ, אלמנטים פואטים כמו חריזה, מקצב ודמויות
הם בלתי נפרדים מהצורה.
קחו את הליריקה של נוטוריוס ב.י.ג
"אני יכול לשמוע זיעה מטפטפת מהלחי שלך
"פעימות הלב שלך נשמעות כמו רגלי ססקואץ'
"רועמות, מרעידות את הבטון."
עד עכשיו, בכל הדוגמאות שראינו היו שבירת שורות.
אנחנו יכולים אפילו לדמיין את שתי המילים של הפואמה של עלי מאורגנות באויר -
אני אנחנו
לשירה יש צורה שאנחנו יכולים בדרך כלל להכיר.
שבירת השורות עוזרת לקוראים לנווט את המקצבים של הפואמה.
אבל מה אם שבירות השורות האלה יעלמו?
האם היא תאבד את המהות שלה כפואמה?
אולי לא.
פה נכנסת פואמת הפרוזה.
פואמות פרוזה משתמשות בתמונות חיות ומשחקי מילים,
אבל מאורגנות כמו פסקאות.
כשאנחנו מביטים בשירה פחות כצורה ויותר כרעיון,
אנחנו יכולים לראות את הפואטי מסביבנו:
המנונים רוחניים,
הנאומים של נואמים כמו מרטין לותר קינג,
גון קנדי,
וווינסטון צ'רצ'יל,
ובמקומות מפתיעים כמו מדיה חברתית.
ב-2010, העיתונאית ג'ואנה סמית' צייצה עדכונים מרעידת האדמה בהאיטי.
"התלבשתי בשרותים כששמעתי את שמי.
"רעידות. רצתי החוצה דרך דלת ההזזה.
"הכל שקט עכשיו. בטוח. תרנגולים קוראים."
סמית' השתמשה בשפה בדרך חזקה וישירה,
ומלאה בתמונות חיות.
השוו את השפה שלה להייקו,
הצורה הפואטית העתיקה היפנית שמדגישה פרצים של עוצמה קצרה,
עם רק שלוש שורות של חמש, שבע, וחמש הברות.
מי השירה נעים רחב ועמוק.
שירה התפתחה במשך הזמן,
ואולי עכשיו יותר מאי פעם,
הקו בין השירה, פרוזה, פזמונים, ואמנות ויזואלית הטשטש.
עם זאת, דבר אחד לא השתנה.
המילה "פואטרי" (שירה) החלה כפועל,
והגיעה מהמילה היוונית העתיקה פויסיס, שמשמעה ליצור.
משוררים, כמו בעלי מלאכה, עדיין עובדים עם החומרים הגולמיים של העולם
כדי לחשל הבנות
ולעסוק במה זה להיות אנושי בדרך שרק אנשים יכולים.
חוקרים מדרתמות' בחנו את הרעיון הזה כשביקשו מרובוטים לכתוב שירה.
פאנל שופטים מיין ערימות של סונטות
כדי לראות אם הם יוכלו להבדיל בין אלה של אנשים לבין אלה של מכונה.
תשמחו אולי לדעת שבעוד שהמדענים הצליחו
להשתמש בבינה מלאכותית בייצור,
תרופות,
ואפילו עיתונות,
שירה היא סיפור אחר.
הרובוטים נתפסו בקלות 100% מהפעמים.