Добре, я хочу, щоб підняли руки ті,
хто хоча б раз в житті видалив когось з друзів у Фейсбуці,
тому що він або вона сказали щось образливе щодо політики, релігії,
догляду за дітьми, їжі?
(Сміх)
А хто з вас має хоча б одну людину,
яку вони уникають, бо не хочуть з нею розмовляти?
(Сміх)
Колись люб'язною розмовою вважалась така розмова,
яку радив Генрі Гіґґінс у "Моїй чарівній леді":
Розмовляйте про погоду та своє здоров'я.
Проте у час кліматичних змін і суперечок щодо вакцинації...
(Сміх)
Це теж невдала ідея.
Отже, у світі, в якому ми зараз живемо,
світі, де кожна бесіда
може перейти у суперечку,
де наші політики не в змозі спілкуватись одне з одним,
і де навіть найбанальніші ідеї
мають і прихильників, і опонентів, це не нормально.
Дослідницький центр П'ю провів опитування 10,000 американців.
Воно показало, що сьогодні ми поділені на два табори,
між нами пролягає така прірва,
як ще ніколи за всю історію людства.
Ми рідше йдемо на компроміс.
Це означає, що ми не прислухаємося одне до одного.
Ми вирішуємо, де жити,
з ким одружуватись і навіть хто буде нашими друзями
залежно від наших вірувань.
Отже, це ще раз означає, що ми не прислухаємося одне до одного.
Розмова потребує балансу між говорінням і слуханням.
І десь в процесі розмови ми втрачаємо цей баланс.
На це частково вплинули технології.
Смартфони, які ви всі або тримаєте у руках,
або досить поруч, щоб швидко схопити у разі потреби.
За даними дослідження
приблизно третина американських підлітків надсилає більше ста повідомлень за день.
Багато хто з них, майже більшість, надають перевагу смс,
аніж реальному спілкуванню з друзями.
В "Атлантику" є чудова стаття,
яку написав учитель старших класів Пол Барнвелл.
Він дав своїм дітлахам проект на тему комунікацій.
Він хотів навчити їх говорити на задану тему без шпаргалок.
І він сказав: "Я зрозумів..."
(Сміх)
"Я зрозумів, що вміння говорити
є, можливо, єдиним вмінням, якого ми не можемо навчити.
Щодня діти годинами займаються справами та одне одним крізь екрани,
проте вони рідко мають можливість
відточувати майстерність спілкування.
Це може прозвучати смішно, але ми маємо запитати себе:
Чи є у 21 столітті щось важливіше,
ніж бути спроможним вести логічну та впевнену розмову?"
Тепер я заробляю на життя, спілкуючись з людьми:
лауреатами Нобелівської премії, водіями вантажівок,
мільярдерами, вихователями у дитячих садках,
головами штатів, водопровідниками.
Я кажу людям, що мені подобається і не подобається.
Я кажу людям, з чим я не згодна особисто.
Проте ми все ж таки ведемо чудову бесіду.
Тому наступні 10 хвилин я витрачу на те, щоб навчити вас, як говорити
і як слухати.
Ви вже не раз чули багато порад.
Наприклад, дивись співрозмовнику в очі,
заздалегідь думай про цікаві теми для розмови,
дивись, кивай головою та посміхайся, щоб показати свою увагу,
повторюй те, що тільки що почув або підсумовуй.
Отже, я хочу, щоб ви про все це забули.
Це лайно.
(Сміх)
Немає сенсу навчатись тому, як показати свою увагу,
якщо ти й так звертаєш увагу.
(Сміх)
(Овації)
Тепер я використовую вміння професійного журналіста
у звичайному житті.
Отже, я хочу навчити вас, як брати інтерв'ю,
і це насправді допоможе вам стати кращими співрозмовниками.
Навчитись, як вести бесіду
без марнування часу, без нудьги
і, заради Бога, нікого не ображаючи.
Ми всі колись вели справді чудові бесіди.
Вони вже траплялися раніше. Ми знаємо, що це таке.
Така бесіда, після якої відчуваєш щирий інтерес і натхнення,
або ж з відчуття, що ти налагодив справжній зв'язок
чи тебе чудово зрозуміли.
Немає причини в тому,
чому більшість з наших розмов не може бути такою.
У мене є 10 основних правил. Я розкажу вам про них,
проте, чесно кажучи, якщо ви виберете одне з них та оволодієте ним,
ви вже зможете насолоджуватись кращими співбесідами.
Отже, по-перше: не робіть багато справ одночасно.
Я не маю на увазі просто відкласти телефон
або планшет, або ключ від авто, або що ви там тримаєте у руці.
Будьте тут.
У теперішньому моменті.
Не думайте про вашу сварку з керівником.
Не думайте про те, що ви будете їсти на вечерю.
Якщо хочете припинити розмову,
припиніть ії,
але не будьте десь посеред.
По-друге: не говоріть зверхньо.
Якщо хочете висловити свою думку
і не почути при цьому відповіді та заперечень,
ведіть блог.
(Сміх)
Є гарна причина, чому я не дозволяю великим знавцям приходити на моє шоу:
тому що вони дуже нудні.
Якщо вони - консерватори, вони будуть ненавидіти Обаму, маркування їжі й аборти.
Якщо вони - ліберали, вони ненавидітимуть
великі банки, нафтові корпорації та Діка Чейні.
Як же це передбачувано!
А ви не хочете бути такими.
Ви маєте вступати у кожну бесіду розуміючи, що вам є чого навчитись.
Відомий терапевт Морган Скотт Пек говорив,
що справжнє слухання - це бути поза собою.
А іноді це означає бути поза своєю думкою.
Він сказав, що відчуваючи таке схвалення,
мовець буде все менш і менш уразливим,
більш охочим відкрити внутрішній світ
свого розуму слухачеві.
Визнайте, що вам є чому вчитись.
Білл Най: "Кожний, кого ти зустрічаєш, знає щось, чого не знаєш ти".
Я трактую це так:
Кожний є експертом в чомусь.
По-третє: ставте відкриті запитання.
В цьому випадку використаємо хитрість журналістів.
Починайте запитання зі слів хто, що, коли, де, чому та як.
Якщо ви спитаєте складно, ви отримаєте просту відповідь.
Якщо я вас запитаю: "Ти налякався?",
ви відповісте на найсильніше слово у контексті,
тобто на "налякався", тому відповідь буде "так" або "ні".
"Ти розлютився?" "Так, я розлютився".
Дайте їм можливість описати це. Вони ж це знають.
Спробуйте запитати "І як це було?"
"Що ти відчував у той момент?"
Тому що їм можливо потрібно буде зупинитись на декілька секунд і подумати,
а ви отримаєте набагато цікавішу відповідь.
Наступне: будьте в потоці.
Це означає, що думки будуть з'являтись у вашій голові,
і вам потрібно буде їх звідти відпускати.
Ми часто чули про інтерв'ю,
в якому гість декілька хвилин розмовляє,
а потім ведучий ставить за питання,
яке, здається, з'явилось раптово або на яке вже відповідали.
Це означає, що, мабуть, ведучий припинив слухати ще декілька хвилин тому,
адже він думав про це дуже розумне питання,
отже, він був змушений це запитати.
І ми робимо те ж саме.
Ми десь сидимо й спілкуємось з кимось,
а потім ми згадуємо той раз, коли зустріли Г'ю Джекмана у кав'яні.
(Сміх)
І припиняємо слухати.
Історії та ідеї будуть приходити до вас.
Ви маєте як приймати їх, так і відпускати.
П'яте: якщо ви не знаєте, скажіть, що ви не знаєте.
Люди на радіо, особливо на національному,
розуміють, що їхню розмову записують.
Отже, вони обачніші щодо того, в чому вони називають себе експертами
та що вони впевнено стверджують, що знають.
Робіть правильний вибір.
Розмова не має бути абиякою.
Шосте: не прирівнюйте свій досвід з їхнім досвідом.
Якщо вони говорять про втрату когось з родини,
не говоріть про те, коли ви втратили когось зі своєї.
Якщо вони говорять про проблеми на роботі,
не говоріть про вашу ненависть до своєї роботи.
Це не одне й те саме. Ніколи.
Кожен досвід унікальний.
Ще важливіше те, що йдеться не про вас.
Ви не повинні користуватись тим моментом, щоб показати, які ви чудові,
чи як ви страждали.
Колись дехто спитав Стівена Гокінґа щодо його IQ. Він відповів:
"Я не знаю. Люди, які хваляться своїм IQ - невдахи".
(Сміх)
Розмови - це не нагода прорекламувати себе.
Сьоме:
Намагайтесь не повторювати.
Це дуже нудно,
а ми дуже часто це робимо.
Особливо в розмовах щодо роботи або розмовах з дітьми.
В нас є точка зору,
яку ми перефразовуємо багато разів.
Не робіть так.
Восьме: стережіться небажаного.
Насправді людей не цікавлять
роки, імена,
дати, всі ті деталі,
які ви щосили додаєте до своїх думок.
Їм це не цікаво. Їм цікаві ви.
Їм цікаво, які ви,
що в вас спільного.
Тому забудьте про деталі. Викресліть їх.
Дев'яте:
Це не останнє, проте найважливіше.
Слухайте.
Не можу точно сказати, скільки відомих людей говорили,
що слухання є, можливо, найважливішим умінням,
яке ви можете розвинути.
Будда сказав, а я перефразую:
"Якщо твій рот відкритий, ти не навчаєшся".
Калвін Кулідж сказав: " Ніхто ще втрачав роботи через те, що слухав".
(Сміх)
Чому ми не слухаємо одне одного?
По-перше, ми більше любимо говорити.
Коли я говорю, я все контролюю.
Я не повинна чути щось, що мені не цікаво.
Я в центрі уваги.
Я можу підтримувати свою особистість.
Проте є інша причина.
Ми відволікаємось.
В середньому людина каже приблизно 225 слів у хвилину,
але ми можемо слухати 500 слів в хвилину.
Тому наш розум сам заповнює інші 275 слів.
Дивіться, я знаю, що приділяти комусь увагу
потребує багато сил та енергії,
але якщо ви не можете це робити, ви не розмовляєте.
Ви - просто дві людини, які вимовляють незв'язні фрази
в одному місці.
(Сміх)
Ви маєте слухати одне одного.
Стівен Кові дуже гарно про це сказав.
Він сказав: "Більшість з нас не слухає просто, щоб послухати.
Ми слухаємо, щоб відповісти".
Ще одне правило, десяте: будьте лаконічні.
"Добра розмова, як коротка спідниця: достатньо коротка, щоб викликати увагу,
але достатньо довга, щоб розкрити зміст". (Моя сестра)
(Сміх)
(Овації)
Все це веде до одного:
цікавтеся іншими людьми.
Знаєте, я виросла в руках дуже відомого дідуся,
та в мене дома був такий ритуал.
Люди приходили, щоб поспілкуватись з моїми дідусем та бабусею,
а коли вони пішли, мати підходила до нас
і казала: "Ви знаєте, хто це був?"
Вона - учасниця шоу Міс Америка.
Він - мер Сакраменто.
Вона отримала Пулітцерівську премію. Він - російський балетмейстер.
Тому я росла, розуміючи,
що кожен приховує в собі щось чудове.
І я насправді вважаю, що саме це робить мене кращою ведучою.
Я тримаю рот закритим так часто, як можу.
Я відкриваю розум
і завжди готова здивуватись,
тому я ніколи не засмучена.
Робіть те ж саме.
Вийдіть, поспілкуйтесь з людьми,
послухайте їх,
і, що найважливіше, будьте готові здивуватись.
Дякую.
(Овації)