Nu voi uita niciodată acea zi
din primăvara lui 2006,
Eram chirurg rezident
la spitalul Johns Hopkins
când am preluat un apel de urgenţă.
Am fost chemat la camera de urgenţă în jurul orei 2 dimineaţa
să consult o femeie cu ulcer diabetic
la picior.
Încă îmi amintesc mirosul de carne putrezită,
pe care-l simţeam în timp ce trăgeam perdeaua s-o văd.
Toţi eram de acord că femeia era grav bolnavă
şi trebuia internată în spital.
Nici nu se punea problema.
Mă întrebam, însă
dacă avea nevoie să-i fie amputat piciorul.
Uitându-mă înapoi la acea seară,
mi-ar plăcea să cred că i-am arătat acelei femei
din acea seara, acceaşi compasiune
pe care i-am arătat-o fetei de 27 ani, proaspăt măritată,
care venise la camera de urgenţă cu 3 zile înainte
cu dureri lombare,
care s-au dovedit a fi de fapt, cancer pancreatic avansat.
În cazul ei, ştiam că nu mai puteam face nimic
să-i salvez viaţa.
Cancerul era mult prea avansat.
Am vrut să mă asigur că voi face tot posibilul
ca ea să se simtă cât mai confortabil:
i-am adus o pătură călduroasă
şi o cafea,
le-am adus şi părinţilor ei.
Important e că nu am judecat-o,
din moment ce nu ajunsese în acea situaţie
de bună voie.
Deci de ce, câteva nopţi mai târziu,
în timp ce stăteam în aceeaşi cameră de gardă
şi hotăram dacă pacienta avea într-adevăr nevoie de amputare
am realizat cât de mult o dispreţuiam.
Spre deosebire de fata dinainte,
această femeie avea diabet tip 2.
Era grasă.
Toţi ştim că asta se întâmplă dacă mănânci prea mult
şi nu faci destulă mişcare, nu-i aşa?
Cât de greu poate fi?
În timp ce mă uitam la ea cum stătea culcată în pat,
mă gândeam că dacă ar fi avut măcar puţină grijă de ea,
nu ar fi ajuns în situaţia în care
să-i fie amputat piciorul
de un doctor pe care nici nu-l cunoştea.
De ce m-am simţit îndreptăţit s-o judec?
Aş vrea să spun că nu ştiu,
dar de fapt, ştiu.
În orgoliul tinereţii mele,
credeam că ştiu totul despre ea:
mânca prea mult, a avut ghinion
şi s-a îmbolnăvit de diabet. Punct.
În mod ironic, în acel moment din viaţa mea,
făceam cercetare în domeniul cancerului,
mai exact despre imunoterapia pentru melanom
şi în acea lume fusesem învăţat să problematizez totul,
să contest toate ipotezele
şi să le aduc la cele mai înalte standarde ştiinţifice posibil.
Însă când era vorba de o boală ca diabetul,
care omoară de 8 ori mai mulţi americani decât melanomul,
nu m-am îndoit nici o clipă de înţelepciunea convenţională.
Am presupus că secvenţa patologică a evenimentelor
era o problemă rezolvată.
3 ani mai târziu am realizat cât de mult m-am înşelat.
Dar de acea dată, eu eram pacientul.
Deşi făceam mişcare 3-4 ore pe zi
şi respectam piramida alimentelor,
m-am îngrăşat foarte mult
şi m-am îmbolnăvit de sindrom metabolic.
Unii dintre voi poate au auzit despre asta.
Devenisem rezistent la insulină.
Vă puteţi gândi la insulină ca la un hormon important
care controlează ceea ce corpul face cu grăsimile pe care le consumăm,
indiferent dacă le ardem sau depozităm.
Asta se numeşte „repartizarea combustibilului” în jargon.
Incapacitatea de a produce insulină e incompatibilă cu viaţa,
iar rezistenţa crescută la insulină, după cum sugerează şi denumirea
se instalează atunci când celulele devin din ce în ce mai rezistente
la activitatea insulinei.
Odată ce-ai devenit rezistent la insulină,
eşti supus riscului de a dezvolta diabet zaharat,
care apare atunci când pancreasul nu poate produce suficientă insulină
ca să ţină pasul cu rezistenţa.
Nivelul glicemiei începe să crească
şi au loc o mulţime de evenimente patologice,
care pot cauza boli de inimă,
cancer, Alzheimer şi amputări,
cum a păţit acea femeie acum câţiva ani.
M-am speriat atât de tare, încât mi-am schimbat radical dieta,
adăugând şi eliminând alimente
pe care mulţi dintre voi le-ar considera şocante.
Ca rezultat, am pierdut 18 kg, în timp ce, în mod ciudat, făceam mai puţină mişcare.
După cum se vede, nu mai sunt supraponderal
şi nici rezistent la insulină.
Cel mai important e că mi s-au întipărit în minte
3 întrebări de care nu am putut scăpa:
de ce mi s-a întâmplat asta mie,
din moment ce mă îngrijeam cum puteam mai bine?
Dacă înţelepciunea convenţională despre nutriţie mă păgubise,
mai păgubea oare şi pe altcineva?
Gândindu-mă la aceste întrebări,
am devenit obsedat
de a înţelege adevărata legătură
dintre obezitate şi rezistenţa la insulină.
Majoritatea cercetătorilor consideră că obezitatea
cauzează rezistenţă la insulină.
Pasul logic ca să tratezi rezistenţa la insulină,
e să-i îndemni pe oameni să slăbească, nu-i aşa?
Tratezi obezitatea.
Dar dacă e de fapt invers?
Dacă, de fapt nu obezitatea cauzează rezistenţă la insulină?
Dacă e doar simptomul unei probleme mult mai complicate,
vârful icebergul-ui?
Ştiu că sună ciudat, din moment ce suntem, evident
în mijlocul unei epidemii de obezitate, dar ascultaţi-mă:
dacă obezitatea e mecanismul de adaptare
la o problemă mult mai gravă
la nivel subcelular?
Nu insinuez faptul că obezitatea e beningnă,
ci că ar putea fi cel mai mic rău
din două rele metabolice.
Vă puteţi imagina rezistenţa la insulină
ca o capacitate redusă a celulelor de a” repartiza combustbilul”
cum am precizat mai devreme,
adică acele calorii pe care le consumăm,
arzându-le sau depozitându-le în mod corespunzător.
Când devenim rezistenţi la insulină,
homeostazia nu-şi mai menţine echilibrul şi deviază de la normal.
În această situaţie, când insulina îi spune celulei
să consume mai multă energie decât e necesar,
celula îi răspunde:
„Nu mulţumesc, prefer să stochez această energie”.
Deoarece celulelor adipoase le lipseşte mecanismul celular complex,
întâlnit la alte celule,
ele devin cel mai potrivit loc pentru stocarea energiei.
Pentru aproximativ 75 milioane de americani
răspunsul la rezistenţa la insulină
ar putea fi depozitarea grăsimii, nu opusul,
adică dezvoltarea rezistenţei la insulină ca o consecinţă a creşterii în greutate.
Aceasta e o deosebire foarte subtilă,
dar implicaţiile ar putea fi profunde.
Consideraţi următoarea analogie:
gândiţi-vă la contuzia care apare
când vă loviţi tibia accidental de masă.
Contuzia e foarte dureroasă,
şi mai mult ca sigur vă displace aspectul ei decolorat.
Dar cu toţii ştim că nu contuzia în sine e problema.
De fapt, e exact opusul, adică un răspuns sănătos la traumă,
cu toate acele celule imune care se grăbesc la locul accidentat
să salveze fragmentele celulare
şi să prevină răspândirea infecţiei în corp.
Imaginaţi-vă cum ar fi fost dacă am fi considerat contuziile problema principală
şi am fi creat o uriaşă instituţie medicală
şi am fi dezvoltat o cultură a tratamentului acestor contuzii,
cum ar fi cremele de mascare şi analgezicele,
ignorând faptul că oamenii
încă îşi lovesc gamba de masă.
Nu ar fi mult mai bine dacă am trata cauza,
adică să le spunem oamenilor să fie mai atenţi
când merg prin sufragerie,
şi nu efectul?
Înţelegerea cauzei şi a efectului
face toată diferenţa.
Dacă nu înţelegem, industria farmaceutică
o să-şi continue performanţa de dragul acţionarilor săi,
dar nimic nu o să se îmbunătăţească pentru persoanele cu tibia inflamată.
Cauza şi efectul.
Ceea ce vreau să spun e că
poate am înţeles greşit cauza şi efectul,
privind obezitatea şi rezistenţa la insulină.
Poate că ar trebui să ne întrebăm
dacă e posibil ca rezistenţa la insulină să determine creşterea în greutate
şi bolile asociate cu obezitatea
la majoritatea oamenilor.
Dacă obezitatea e doar un răspuns al metabolismului
la ceva mult mai grav,
cum ar fi o epidemie ascunsă,
care ar trebui de fapt, să ne îngrijoreze?
Să ne uităm la câteva date sugestive:
ştim că 30 milioane de americani obezi din Statele Unite
nu au rezistenţă la insulină
şi nu par a prezenta un risc mai crescut de boală
decât persoanele slabe.
În schimb, ştim că 6 milioane de persoane slabe din Statele Unite
au rezistenţă la insulină
şi par a prezenta un risc mai crescut
de boli metabolice ca cele deja menţionate,
decât corespondenţii lor obezi.
Aceasta s-ar putea datora faptului că,
în cazul lor, celulele încă nu au realizat
cum să utilizeze acel surplus de energie în mod util.
Aşa că dacă eşti obez şi nu ai rezistenţă la insulină,
sau eşti slab şi ai rezistenţă la insulină,
sugerează că obezitatea ar putea fi doar un surogat
pentru ceea ce se întâmplă.
Dacă ducem un război greşit
şi în loc să ne luptăm cu rezistenţa la insulină, ne luptăm cu obezitatea?
Blamându-i pe obezi
înseamnă că blamăm victimele?
Dacă o parte din ideile noastre fundamentale despre obezitate
sunt greşite?
Eu, personal, nu-mi mai permit luxul de a fi arogant,
cu atât mai puţin de a avea certitudini.
Am propriile păreri referitoare la cauzele acestei probleme,
dar sunt deschis şi la altele.
Ipoteza mea, pentru că toată lumea mă-ntreabă,
e aceasta.
Dacă te întrebi împotriva a ce încearcă să se protejeze o celulă
când vine vorba de rezistenţă la insulină,
răspunsul nu e, cu siguranţă, de prea multă mâncare.
E mai degrabă de prea multă glucoză:glicemie.
Ştim că cerealele rafinate şi amidonul
cresc temporar glicemia
şi că zahărul ar putea cauza direct
rezistenţă la insulină.
Dacă pui cap la cap aceste procese fiziologice,
reiese că aportul crescut de cereale rafinate,
zaharuri şi amidon
cauzează epidemia de obezitate şi diabet,
dar asta datorită rezistenţă la insulină
şi nu neapărat a hranei in exces şi a lipsei de mişcare.
Când am slăbit 18 kg acum câţiva ani,
am făcut-o prin eliminarea acelor alimente,
ceea ce sugerează că am o prejudecată,
aşa cum arată experienţa personală.
Dar asta nu înseamnă că prejudecata mea e greşită.
Mai e important e că toate astea pot fi testate ştiinţific.
Primul pas e acceptarea posibilităţii
că convingerile noastre actuale despre obezitate, diabet şi insulină
ar putea fi eronate
şi de accea ar trebui testate.
Îmi pariez cariera pe asta.
Acum îmi dedic tot timpul acestei probleme
şi mă voi lăsa purtat de ştiinţă.
Am decis că nu voi mai putea
să pretind că am răspunsuri, când de fapt, nu am.
Am fost umilit destul de ceea ce nu ştiu.
În ultimii ani, am fost foarte norocos
să lucrez la această problemă cu o echipă minunată
de cercetători în diabet şi obezitate din această ţară
şi partea cea mai bună e că ne-am înconjurat,
la fel ca Abraham Lincoln,
de o echipă de rivali.
Am recrutat o echipă din cei mai sclipitori rivali de ştiinţă,
care au diverse ipoteze
despre cauza acestei epidemii.
Unii cred că de vină sunt caloriile consumate,
alţii - grăsimile alimentare,
în timp ce alţii - cerealele rafinate şi amidonul.
Dar aceşti cercetători multidisciplinari,
sceptici şi talentaţi
sunt de acord în ceea ce priveşte două lucruri:
în primul rând, problema asta e mult prea importantă
pentru a fi ignorată doar pentru că nu avem un răspuns.
În al doilea rând, dacă suntem dispuşi să greşim,
şi să contestăm înţelepciunea convenţională
cu cele mai bune experimente oferite de ştiinţă,
putem rezolva această problemă.
Ştiu că e tentat să ne dorim un răspuns imediat,
o formă de acţiuni sau politici,
o prescripţie dietetică - mănâncă asta, evită asta -
dar înainte să înţelegem pe deplin,
va trebui să facem cercetări mult mai riguroase,
până să scriem acea prescripţie.
Pe scurt, pentru abordarea problemei,
programul nostru de cercetare se concentrează în jurul a 3 mari teme sau întrebări.
Prima - în ce măsură diversele produse pe care le consumăm
influenţează metabolismul, hormonii şi enzimele
şi prin ce mecanizme moleculare nuanţate?
A doua - pot face oamenii schimbările necesare la diete
pe baza acestor perspective,
într-un mod sigur şi practic?
Și ultima întrebare - odată verificate schimbările sigure şi practice,
pe care oamenii le pot face la dieta lor,
cum le putem influenţa comportamentul
în aşa fel încât să devină mai degrabă standard,
decât excepţie?
Doar pentru că ştii cum trebuie să procedezi,
nu înseamnă că aşa vei proceda tot timpul.
Uneori trebuie să le dăm indicii oamenilor
ca să le fie mai uşor şi, credeţi sau nu,
care pot fi studiate ştiinţific.
Nu ştiu cum o să se termine această călătorie,
dar cel puţin am înţeles că:
nu putem continua să-i blamăm pe pacienţii obezi şi diabetici
aşa cum am făcut eu.
Majoritatea vor să facă ceea ce trebuie,
dar trebuie să ştie mai întâi ce au de făcut
şi că au mult de lucru.
Visez la o zi în care pacienţii noştri
vor putea scăpa de kilogramele în plus
şi se vor vindeca de rezistenţa la insulină,
deoarece ca medici profesionişti
şi noi am scăpat de surplusul de bagaj mental
şi ne-am vindecat suficient de neacceptarea noilor idei
ca să revenim la idealurile originale:
receptivitate, curajul de a renunţa la ideile învechite
când acestea nu par a funcţiona
şi înţelegerea faptului că adevărul ştiinţific nu e definitiv,
ci evoluează constant.
Alegând această cale, va fi mai bine atât pentru pacienţi,
cât şi pentru ştiinţă.
Dacă obezitatea nu e nimic mai mult decât un surogat
pentru bolile metabolice,
de ce să îi pedepsim pe cei care suferă de obezitate?
Uneori mă gândesc la acea noapte din camera de gardă,
în urmă cu 7 ani.
Aş vrea să pot vorbi din nou cu acea femeie.
Aş vrea să-i spun cât de rău îmi pare.
I-aş spune: am făcut tot ce mi-a stat în putinţă
ca doctor,
dar ca om
te-am dezamăgit.
Nu aveai nevoie de judecata şi dispreţul meu.
Aveai nevoie de compasiunea mea
şi mai presus de toate,
de un doctor dispus să considere
că nu tu ai retras sprijinul sistemului,
ci sistemul, din care făceam şi eu parte,
ţi-a retras sprijinul.
Dacă mă priveşti acum,
sper că mă poţi ierta.
(Aplauze)