Amy Padnaninak hívnak,
és a nekrológok egyik szerkesztője vagyok a New York Timesnál.
Vagy, ahogy néhány barátom hív: a halál hírnöke.
(Nevetés)
Gyakran meg szokták kérdezni tőlem:
"Nem lehangoló nekrológokon dolgozni,
és állandóan a halálon gondolkodni?"
De tudják, mit felelek nekik?
A nekrológok az életről, és nem a halálról szólnak,
érdekesek, elmesélhetők.
Gyakran szólnak soha nem hallott dolgokról.
Például épp a minap
a zoknibáb feltalálójának nekrológján dolgoztunk.
(Nevetés)
Mindenki ismeri a zoknibábokat,
de elgondolkodtunk-e, hogy ki készítette őket,
és milyen volt az élete?
A nekrológ az újságírás egyik jellegzetes műfaja.
Egy művészeti ág, ha úgy tetszik.
Lehetőség az írónak, hogy egy személy élettörténetét
gyönyörű elbeszéléssé szője.
1851 óta
a New York Times több ezer nekrológot publikált.
Államfőkét, hírességekét,
még a lépegető rugó, a Slinky, névadójáét is.
Mindössze egy gond van.
Csupán kis részük állít emléket
nőknek és színesbőrűeknek.
Ez ösztönzött az "Akik kimaradtak"
sorozat elindítására,
amely a háttérbe szorult emberek történeteit meséli el,
azokét, akiknek nem volt nekrológjuk.
Ezzel a lap kapott egy esélyt, hogy áttekintse 168 évét,
és pótolja mulasztásait
azokkal szemben, akik bármi okból kimaradtak.
Ez egy esély jóvá tenni a múlt hibáit,
és megváltoztatni a társadalom álláspontját arról, ki számít fontosnak.
2017-ben merült fel bennem az ötlet, amikor először a rovathoz kerültem.
A Black Lives Matter mozgalom a forráspontján volt,
és a nemi egyenlőtlenségről szóló vita is kezdett újra felbugyogni.
Akkor azon tűnődtem, hogy újságíróként és színesbőrű nőként
miként tudnék hozzájárulni a téma megtárgyalásához.
Emberek léptek elő az árnyékból,
hogy meséljenek az őket ért igazságtalanságokról,
és átéreztem fájdalmukat.
Ezért feltűntek az olvasói levelekben ismétlődő kérdések:
"Miért nincs több nekrológ
nőkről és színesbőrű emberekről?"
És arra gondoltam: tényleg, miért is nincs?
Mivel új voltam, megkérdeztem a kollégákat,
akik azt válaszolták: "Akik mostanság halnak meg,
ahhoz a nemzedékhez tartoztak, amikor nem szívesen látták
a nőket és a színesbőrűeket a vitaasztalnál.
Talán egy-két generáció múlva
több nő és színesbőrű nekrológját láthatjuk majd."
De ezt a választ egyáltalán nem találtam kielégítőnek.
(Nevetés)
Szerettem volna tudni, hogy hol vannak a nők, akik meghaltak?
(Nevetés)
Így elkezdtem tűnődni, hogy honnan is értesülünk emberek halálhíréről?
Elsősorban az olvasók bejelentéseiből.
Ekkor arra gondoltam,
mi lenne, ha átnéznénk a nemzetközi lapokat,
vagy átfésülnénk a közösségi médiát?
Ebben az időszakban
minden össze-vissza kavargott a fejemben,
és véletlenül ráakadtam egy weboldalra Mary Outerbridge-ről.
Úgy tudni, ő honosította meg a teniszt Amerikában, 1874-ben.
Elcsodálkoztam, hogy az egyik legnépszerűbb sportágat
egy nőnek köszönheti Amerika.
Tud bárki is erről?
És volt nekrológja a New York Timesban?
Figyelem, spoiler-veszély! A válasz: nem.
(Nevetés)
Akkor kíváncsi lettem, ki maradt még ki?
Ezért az archívum mélyébe vetettem magam.
Még több meglepetés ért.
Ida B. Wells, az úttörő újságíró,
aki a lincselés ellen küzdött.
Sylvia Plath, a zseniális költő.
Ada Lovelace, a matematikus,
akit az első programozónak tartanak.
Visszamentem a csoportomhoz,
és felvetettem az ötletet, hogy mondjuk el a történetüket most.
Sokáig tartott, mire megkaptuk a támogatást.
Tudják, aggódtak, hogy a lap
rossz színben fog feltűnni,
mivel nem jól csinálták az első körben.
Meg egy kicsit furcsa volt, hogy a múltba tekintünk vissza,
és nem napjaink híreiről számolunk be.
De azt mondtam: "Emberek, szerintem ez megéri."
Amikor a csapatom meglátta az értéket benne,
mindannyian belementek.
Így egy tucat író és szerkesztő közreműködésével
2018. március 8-án elindítottuk a projektet
tizenöt figyelemre méltó nő történetével.
Habár tudtam, hogy a csapatom jelentős munkát végez,
nem számítottam erre az erőteljes reakcióra.
Több száz emailt kaptam.
Mind olyan emberektől,
akik hálásak voltak, hogy hangot adtunk ezeknek a nőknek.
Olvasóktól, akik saját bevallásuk szerint
sírtak munkába menet, miközben olvasták a történeteket,
mivel először életükben érezték úgy, hogy számítanak.
És kollégáktól,
akik soha nem merték remélni,
hogy egy színesbőrű nőnek megengednek ilyet
a New York Timesnál.
Körülbelül négyezer további javaslatot kaptam
az olvasóktól.
Sok közülük a kedvenc történeteim közé tartozik a projektben.
Gatewood Nagyi a mindenkori kedvencem.
(Nevetés)
30 évnyi kapcsolati erőszakot élt túl, ugyanis a férje verte.
Egy nap a felismerhetetlenségig megverte,
még egy seprűnyelet is eltört a fején,
mire ő egy marék lisztet dobott a férje arcába.
De a rendőrség őt tartóztatta le, nem pedig a férjét.
Mikor a polgármester meglátta a börtönben, befogadta az otthonába,
amíg újra talpra nem állt.
Egy nap meglátott egy cikket a National Geographicben arról,
hogy soha egy nő sem ment végig
az Appalachian Trail gyalogtúra-ösvény teljes hosszán.
Mire azt mondta: "Tudjátok, mit? Én megcsinálom."
Újságírók fülébe is eljutott az erdőben túrázó nagyi híre.
A célnál megkérdezték tőle,
hogy élte túl a durva viszonyokat.
Fogalmuk sem volt róla, hogy miket élt túl azelőtt.
Tehát az "Akik kimaradtak" nagy népszerűségre tett szert.
Sorozat is készül belőle a Netflixen.
(Nevetés)
(Taps)
Alig várom már, hogy lássam életre kelni.
Körülbelül 25 kiadó lépett kapcsolatba velem,
hogy könyv formában is kiadják a történeteket.
Mindez mutatja, hogy a projekt mennyire időszerű és szükséges.
Emlékeztető is egyben, hogy a lapok
dokumentálják a világ eseményeit minden egyes nap,
és tennünk kell azért, hogy ne hagyjunk ki kulcsembereket.
Ezért van az, hogy a múltba való visszatekintés fontossága mellett
gyötör a kérdés,
mi lesz a jövőbeli nekrológokkal
hogyan tegyük azokat is sokszínűvé?
Az volt eredetileg a problémám, igaz?
Hogy ezt a kérdést megválaszoljam, információgyűjtésbe kezdtem.
A New York Times épületének alagsor alatti szintjére látogattam,
az archívumba.
Mi csak hullaháznak hívjuk.
(Nevetés)
És segítséget kértem a levéltárostól.
A "New York Times nekrológjainak mutatója" című kötethez irányított.
Ezt azután átadtam a New York-i Genealógiai Társaságnak,
akik digitalizálták.
Majd egy programozó írt egy programot, ami átvizsgálta a főcímeket
a nemre utaló "Mr.," Mrs.," "Lady," "Sir," kifejezések után kutatva.
Megállapítottuk, hogy 1851 és 2017 közt
a gyászjelentések mindössze 15-20%-a szólt nőkről.
Ez után – közösen a programozóval – kidolgoztunk egy eszközt
a sokszínűség vizsgálatára.
Igaz, hogy nagyon száraz neve van, de irtó hasznos.
Csoportosítja a nekrológokat havi szinten a nemek szerint.
Ha ez nem tűnik olyan nagy dolognak,
korábban így számoltam össze, strigulázva.
(Nevetés)
Megkértem a programozót, írjon bele egy célt,
ami akkor 30% volt.
Abban reménykedtem, hogy a projekt 2018-as márciusi elindításától
2019. márciusáig
a nők gyászjelentéseinek aránya eléri a 30%-ot.
168 év alatt sosem értük el ezt a számot, és örömmel jelentem be,
hogy most sikerült: 31%-ot értünk el.
(Taps)
Ez nagyszerű, de nem elég.
Ezután 35%-ra törekszünk, majd 40%-ra,
amíg el nem érjük az egyenlő arányt.
Azután szeretném, ha a programozó megalkotna
egy hasonló eszközt a színesbőrűek nekrológjainak a mérésére.
Azt akartam, hogy az "Akik kimaradtak"
foglalkozzon a színesbőrűekkel is.
Ez végül sikerült egy különkiadásban
a Fekete Történelmi Hónap alkalmából,
amiben egy tucat fekete férfi és nő történetét mondtuk el.
Ez a tapasztalat nagy hatást gyakorolt ránk.
Ezeknek az emberek nagy része rabszolga,
vagy rabszolgák leszármazottja volt.
Sokuknak ki kellett találni egy múltat,
hogy előrejuthassanak az életben.
Volt egy bizonyos visszatérő mintázata
küzdelmüknek.
Például, Elizabeth Jenningsnek
harcolnia kellett a jogáért,
hogy New York elkülönített villamosain utazhasson,
száz évvel Rosa Parks buszos harca előtt.
Egy emlékeztető, hogy milyen messziről jöttünk,
és még mennyit kell tennünk.
A projekt más mellőzött emberekkel is foglalkozott.
Nemrég megjelentettük Alan Turing, számítógépes programozó nekrológját.
Ha hiszik, ha nem, soha nem volt nekrológja,
noha a németek üzeneteinek
dekódolásával hozzájárult
a II. világháború befejezéséhez.
Ehelyett szexuális beállítottsága miatt bűnözőnek tekintették,
és vegyi kasztrációt kényszerítettek rá.
A nagyszerű dolgok, mint ez a projekt nem jönnek könnyen.
Sok akadályba ütköztem,
miközben próbáltam meggyőzni az embereket, hogy megérte elindítani.
Voltak pillanatok, amikor önbizalomhiány kínzott.
Azon tűnődtem, hogy megőrültem-e,
egyedül vagyok-e, és hogy feladjam-e.
Amikor láttam a reakciót a projektre,
tudtam, hogy nem vagyok egyedül.
Rengeteg ember van, aki osztozik az érzéseimben.
Szóval, nem sokan gondolkodnak el egy nekrológon.
De aki mégis, az rájön, egy ember életének bizonysága.
Az utolsó alkalom elmondani, hogy mit adott a világnak.
Egyúttal példaként szolgál arra, hogy a társadalom kit tekintett fontosnak.
Száz év múlva
kiderülhet belőle, milyen is volt a mi időnk.
Újságíróként szerencsés vagyok,
hogy az elbeszélés e módjával
megváltoztathatom a narratívát.
Rá tudtam venni egy nagymúltú intézményt,
hogy megkérdőjelezze a saját korábbi gyakorlatát.
Remélem, hogy folytathatom ezt a munkát,
és apránként felhívhatom a társadalom figyelmét,
hogy senkit ne hagyjunk figyelmen kívül.
Köszönöm.
(Taps)