הסיפור שלי עוסק מעט במלחמה.
הוא עוסק בהתפכחות.
הוא עוסק במוות.
וגם על גילוי מחדש
של אידיאליזם
בין כל השברים הללו.
ואולי ישנו גם שיעור
שילמד אותנו איך להתנהל עם
עולמנו המבולבל, המפוצל
והמסוכן של המאה ה-21.
אני לא מאמין בסיפורים ישירים ונקיים.
אני לא מאמין בחיים או בהיסטוריה
שמתנהלים כהחלטה א' הובילה לתוצאה ב'.
אשר הובילה לתוצאה ג' --
הסיפורים הנקיים הללו שמוצגים לנו,
ואולי לעיתים אנחנו מעודדים את קיומם בנינו.
אני מאמין ברנדומליות,
ואחת הסיבות לכך שאני מאמין לזה
היא משום שעצם הפיכתי לדיפלומט הייתה רנדומלית.
אני עיוור צבעים.
נולדתי ללא היכולת לראות את רוב הצבעים.
זו הסיבה בגללה אני לובש אפור ושחור רוב הזמן,
ובגללה אני צריך לקחת את אישתי איתי
לבחור בגדים.
ובהיותי ילד, תמיד רציתי להיות טייס קרב.
אהבתי לראות את המטוסים עושים תרגילים מעל
בית הקיץ שלנו באזור הכפרי.
וזה היה חלום ילדותי להיות טייס קרב.
עשיתי את המבדקים בחיל האוויר המלכותי בכדי להיות טייס,
וכמובן, נכשלתי.
לא יכולתי לראות את כל האורות המרצדים בצבעים שונים,
ואני לא יכולתי להבחין בין הצבעים.
על כן, הייתי צריך לבחור קריירה אחרת,
ולמעשה היה הדבר די קל עבורי,
משום שהיית לי לכל אורך ילדותי תשוקה מתמדת,
אשר הייתה יחסים בין-לאומיים.
בתור ילד,
הייתי קורא את העיתון לבוריו.
הוקסמתי מן המלחמה הקרה,
ומהמשא ומתן של ה- INF
על נושא טילי הגרעין בטווח בינוני,
המלחמה העקיפה בין ברה"מ לארה"ב
באנגולה או אפגניסטאן.
הדברים הללו באמת עניינו אותי.
ולכן החלטתי בגיל די צעיר
שאני רוצה להיות דיפלומט.
ויום אחד אני הודעתי להוריי --
ואבא שלי מכחיש את קיומו של הסיפור הזה עד היום הזה --
אני אמרתי "אבא, אני רוצה להיות דיפלומט."
והוא פנה לעברי, ואמר,
"קארן, אתה צריך להיות פיקח מאוד בכדי להיות דיפלומט."
(צחוק)
ושאיפתי נחתמה.
בשנת 1989,
התחלתי לעבוד בשירות החוץ הבריטי.
באותה שנה 5,000 איש ניסו להתקבל לעבודה כדיפלומט,
ועשרים מתוכנו הצליחו.
וכפי שהמספרים הללו מייצגים,
התקבלתי לקבוצת עילית
ולעולם מרתק ומלהיב.
להיות דיפלומט, גם אז וגם כיום,
זה עבודה מדהימה, ואני אהבתי כל דקה ממנה.
נהנתי מהסטטוס שהעבודה העניקה.
קניתי לעצמי חליפה נחמדה ונעלתי נעליים עם סוליות מעור
והתענגתי על
האפשרות המדהימה שהייתה לי להיכנס לכל מיני אירועיים עולמיים.
נסעתי לרצועת עזה.
עמדתי בראש המחלקה לענייני השלום במזרח התיכון
במשרד החוץ הבריטי.
נהייתי כותב נאומים
עבור שר החוץ הבריטי
פגשתי את יאסר עראפת.
ניהלתי משא ומתן
עם הדיפלומטים של סאדם באו"ם.
אחר-כך, נסעתי לקאבול
ושירתתי באפגניסטאן לאחר נפילתו של הטאליבן.
והייתי טס
במטוס תובלה C-130
לבקר שרי מלחמה
במסתורי ההרים
ולנהל איתם משא ומתן
על איך אנחנו הולכים למגר את אל-קאעידה מאפגניסטאן,
מוקף בליווי כוחות מיוחדים,
אשר להם גם היה ליווי של מחלקה מחיל המרינס המלכותי,
משום שזה היה כל-כך מסוכן.
וזה היה מרגש. זה היה כיף.
זה היה באמת מאוד מעניין.
וסגל האנשים המצויין,
המצויים בקהילה מלוכדת בצורה מאוד.
ושיא הקריירה שלי, כפי שהתברר,
היה כאשר הוצבתי בניו-יורק.
כבר שירתתי בגרמניה, בנורבגיה,
ומקומות שונים אחרים,
אבל הוצבתי בניו-יורק
לשרת במועצת הבטחון באו"ם מטעם המשלחת הבריטית.
כאשר אחריותי הייתה המזרח התיכון,
שהייתה ההתמחות שלי.
ושם התעסקתי עם דברים
כמו תהליך השלום במזרח התיכון,
ומקרה לוקרבי --
אנחנו יכולים לדבר על זה אחר-כך אם תהיו מעוניינים --
אך מעל לכל, האחריות העיקרית שלי הייתה עירק
והנשק להשמדה המונית שלה
והסנקציות שהוטלו על עירק
שחייבו אותם לפרוק מעליהם את הנשקים הללו.
הייתי מנהל המשא ומתן הבריטי הבכיר
בנושא זה,
והייתי מעורה עמוקות בנושא הזה.
בכל מקרה,
הסבב שלי -- היה בתקופה מאוד מרגשת.
אני מתכוון לכך שהיא הייתה מאוד דרמטית מבחינה דיפלומטית.
במהלכה התרחשו מספר מלחמות
בזמן שהותי בניו-יורק.
ניהלתי משא ומתן עבור מדינתי
על המסקנות שהתקבלו במועצת הביטחון
ב 12 בספטמבר 2001
אשר גינתה את ההתקפות של היום הקודם,
אשר היו, כמובן, מאוד אמיתיים עבורנו
משום שהתגוררנו בניו-יורק עצמה באותו זמן.
כך שזה היה סוג של חוויה מהטובים שבזמנים,
הרעים שבזמנים.
חייתי חיים ברמה הגבוהה.
למרות שעבדתי שעות ארוכות,
חייתי בפנטהאוז בכיכר יוניון.
הייתי דיפלומט רווק בניו-יורק;
אתם יכולים לדמיין מה המשמעות של זה.
(צחוק)
היו לי זמנים טובים.
אבל בשנת 2002,
כאשר הסבב שלי בא לסיומו,
החלטתי שאני לא חוזר חזרה
לעבודה שחיכתה לי בלונדון.
החלטתי לקחת שנת שבתון
למעשה, בבית-ספר החדש, ברוס.
באיזו דרך ראשונית ולא ברורה,
הבנתי כי משהו לא בסדר
עם עבודתי, איתי.
הייתי מותש,
וכמו-כן הייתי מאוכזב
בצורה שלא הצלחתי להבין אותה.
והחלטתי לקחת פסק זמן מהעבודה.
משרד החוץ היה מאוד נדיב.
אתה יכול לקחת חופשות ללא תשלום - כך הם קוראים לזה,
ובכל זאת להישאר חלק מהשירות הדיפלומטי, אבל למעשה לא לעבוד כלל.
זה היה נחמד.
ובסופו של דבר, אני החלטתי
לעזוב זמנית ולעבור לאו"ם בקוסובו,
שהייתה בזמנו תחת אדמיניסטרציית האו"ם.
ושני דברים קרו בקוסובו,
אשר שוב
הראו את הרנדומליות של החיים,
משום שדברים אלו בסופו של דבר
הפכו להיות שני צירים מרכזיים בחיי
ועזרו להוביל אותי לשלב הבא בחיי.
אך הם היו דברים רנדומליים.
הראשון שבהם, בקיץ של שנת 2004,
הממשלה הבריטית, החליטה בחוסר רצון מסויים,
לערוך חקירה רשמית
בכל הקשור למודיעין על הנשק להשמדה המונית
שקדם למלחמת עירק,
נושא מאוד רגיש.
ואני העדתי בחקירה זו בסודיות
והיה לי ידע עמוק בכל מה שקשור למודיעין לעירק
ולגבי הנשק להשמדה המונית שלה,
העדות שלי בחקירה אמרה שלושה דברים:
שהמדינה הגזימה בניתוח המודיעין שהיא קיבלה,
דבר שהיה ברור מאוד בכל השנים שקראתי את המודיעין.
ואכן, הערכות הפנימיות שלנו היו מאוד ברורות
שהנשק להשמדה המונית של עירק
לא איים על שכניו, שלא נדבר בכלל עלינו.
שנית, המדינה התעלמה מכל החלופות האפשריות למלחמה,
אשר בדרכים מסויימות
זה היה מביש אף יותר מכך.
לסיבה השלישית אני לא אכנס.
אך בכל מקרה, אני העדתי ,
וזה גרם לי להתמודד אל מול משבר.
מה אני הולך לעשות.
העדות הזו ביקרה קשות את עמיתיי,
את השרים שלי, אשר בעיניי,
דירבנו את קיום המלחמה הזו על בסיס בדייה.
אם כן, אני הייתי במשבר.
והדבר לא היה יפה לעין.
נאנחתי והיססתי לגבי זה,
התלוננתי רבות שוב ושוב לאישתי שסבלה מכל,
ולבסוף החלטתי לפרוש מתפקידי ברשות משרד החוץ הבריטי.
הרגשתי -- יש סצנה בסרט בו משחק אל פצ'ינו "המקור", שאתם אולי מכירים,
בה הוא חוזר אל ה - CBS
אחרי שהם איכזבו אותו בגלל הסיפור של איש הטבק,
והוא אומר " אתם יודעים, אני פשוט לא יכול לעשות זאת יותר. משהו נשבר."
וכך זה היה עבורי. אני אוהב את הסרט הזה.
פשוט הרגשתי כאילו משהו נשבר.
לא יכולתי לשבת יותר עם שר החוץ שלי
או עם ראש הממשלה עם חיוך על הפרצוף
ולעשות את מה שעשיתי עד אז בשמחה עבורם.
אז לקחתי זינוק של אמונה
וקפצתי מעבר לקצה הצוק.
וזו הייתה תחושה מאוד לא נוחה, מאוד לא נעימה.
התחלתי ליפול.
ועד היום הנפילה הזו לא פסקה;
אני עדיין נופל.
אבל, בדרך מסויימת, התרגלתי לתחושה הזו.
ובדרך מסויימת, אני די אוהב
את ההרגשה הזו הרבה יותר
מאשר לעמוד על קצה הצוק,
תוהה מה לעשות.
דבר שני שקרה בקוסובו,
אשר -- אני צריך לגימה מהירה של מים, סלחו לי.
דבר שני שקרה בקוסובו,
שדי הביא לי את התשובה לשאלה,
עליה לא באמת יכולתי לענות בעצמי,
שהייתה, "מה אני הולך לעשות עם חיי?"
אני אוהב דיפלומטיה.
אין לי קריירה.
ציפיתי כי כל חיי שאהיה דיפלומט, וכי אשרת את מדינתי.
רציתי להיות שגריר,
ומורי הרוחניים, הגיבורים שלי,
אנשים שהגיעו לשיא במקצוע שלי,
ואני זרקתי את כל זה.
חברים רבים שלי עדיין היו בתחום.
הפנסיה שלי הייתה בזה.
ואני וויתרתי על הכל.
ומה הלכתי לעשות?
ובשנה ההיא בקוסובו,
קרה מקרה נורא ממש לו הייתי עד.
במרץ 2004, היו מהומות נוראיות
בכל רוחבו של מחוז - אשר אז היה -- קוסובו
18 אנשים נהרגו.
הייתה אנרכיה מוחלטת.
וזה היה פשוט נורא לראות את האנרכיה משתוללת,
לדעת שהמשטרה והצבא --
היו שם חיילים רבים --
למעשה לא יכולים לעצור את ההמון הזועם
אשר זורמים להם במורד הרחוב.
והדרך היחידה שבה ההמון הזועם הזה שיורד במורד הרחוב ייעצר
יהיה רק כאשר הם עצמם יחליטו לעצור
וכאשר יספיקו להם השריפות והרציחות.
וזו לא הייתה הרגשה נחמדה לראות את זה, ואני ראיתי את זה.
ועברתי דרך זה. עברתי דרך אותם המונים.
ועם חבריי האלבניים, ניסינו לעצור את זה, אבל כשלנו.
והמהומה הזו לימדה אותי משהו,
דבר שהוא לא ברור מאליו וקצת מסובך לתפוס.
אך אחת הסיבות בגינה התרחשה המהומה --
המהומות הללו, אשר התקיימו למשך מספר ימים --
הייתה משום שלאנשי קוסובו
נשללה הזכות לעתיד שלהם.
התנהלו להם שיחות משא ומתן דיפלומטיות לגבי עתידה של קוסובו
שהתרחשו אז,
והממשלה של קוסובו, ושלא נדבר על אנשי קוסובו,
בכלל לא
השתתפו בשיחות הללו.
התנהלה לה מערכת דיפלומטית יוקרתית שלמה,
במערכת המשא ומתן על עתידה של קוסובו,
ותושבי קוסובו לא היו חלק ממנה.
וכמה מפתיע, הם היו מתוסכלים מכך.
המהומות הללו היו חלק מההתהוות המעשית לתסכול הזה
זו לא הייתה הסיבה היחידה,
החיים אינם פשוטים, סיפורים אינם בעלי סיבה אחת.
זה היה דבר מסובך,
ואני לא מנסה לומר שזה היה פשוט יותר ממה שזה היה.
אך זו הייתה אחת הסיבות.
וזה נתן לי את ההשראה --
או אם לדייק,
זה נתן לאישתי את ההשראה.
היא אמרה "למה שלא תייעץ לתושבי קוסובו?
למה שלא תייעץ לממשלתם על הדיפלומטיה שלהם?"
ותושבי קוסובו לא הורשו לקבל שירות דיפלומטי.
היה אסור להם שיהיו להם דיפלומטים.
הם לא היו רשאים שיהיה להם משרד חוץ
שיעזור להם עם התהליך הכל-כך מסובך הזה,
אשר לימים נודע בשם הסטטוס הסופי של תהליך קוסובו.
אם כך, זה היה הרעיון.
זה היה המקור למה שהפך בסופו של דבר לדיפלומטינ עצמאית,
הקבוצה הראשונה בעולם שעסקה בייעוץ דיפלומטי
ובנוסף לכך, לא רווחית.
וזה החל לאחר שטסתי חזרה מלונדון
לאחר שהותי באו"ם בקוסובו.
טסתי חזרה וסעדתי עם ראש ממשלת קוסובו ואמרתי לו,
"ראה, אני מציע שאני אבוא ואעייץ לך על הדיפלומטיה.
אני מכיר את החומר. זה מה שאני עושה. למה שלא אבוא ואעזור לך?"
והוא הרים את כוס היין שלו ואמר,
"כן. בוא. בוא."
ובאתי לקוסובו
וייעצתי לממשלת קוסובו.
הדיפלומטיה העצמאית בסופו של דבר ייעצה לשלושה ראשי-ממשלה רצופים בקוסובו
ולקבוצת המשא ומתן רבת המפלגות של קוסובו.
וקוסובו הפכה לעצמאית.
הדיפלומטיה העצמאית נמצאת כעת
בחמישה מרכזים דיפלומטיים מסביב לעולם,
ואנו מייעצים לשבע או שמונה
מדינות שונות, או קבוצות פוליטיות,
תלוי כיצד אתם רוצים להגדיר זאת --
אני לא חזק בהגדרות.
אנו מייעצים לצפון קפריסאיים על איך לאחד מחדש את האי שלהם.
אנחנו מייעצים לאופוזיציה הבורומזית,
ממשלת דרום סודן,
אשר -- שמעתם את זה כאן לראשונה --
תהיה מדינה חדשה בכמה שנים הבאות.
אנחנו מייעצים לחזית הפוליסאריו ממערב הסהרה,
אשר נלחמים להחזיר לעצמם את מדינתם
משליטה מרוקאית
לאחר 34 שנות דיכוי.
אנו מייעצים למספר איי מדינות במשא ומתן בנושא השינוי האקלימי
אשר אמור להתרחש
בקופנהגן.
יש בזה גם מעט רנדומליות
בגלל, שכאשר התחלתי עם הדיפלומטיה העצמאית,
הלכתי למסיבה בבית הלורדים,
שזהו מקום מגוחך,
אבל אני החזקתי את המשקה שלי כך, ונתקלתי
בבחור הזה שעמד מאחוריי.
והתחלו לדבר, והוא אמר לי --
אמרתי לו מה אני עושה,
ואמרתי לו די בחגיגיות
שאני הולך לפתוח מוסד של דיפלומטיה עצמאית בניו-יורק.
בזמנו זה היה רק אני,
ואני ואישתי התכוונו לחזור חזרה לניו-יורק.
והוא אמר "למה שלא תראה את עמיתיי בניו-יורק?"
והסתבר
שהוא עבד עם חברה חדשנית בשם ?מה אם!
אשר חלקכם בוודאי שמעתם עליה.
ודבר הוביל לדבר,
והגיע לכך שהיה לי שולחן
ב?מה אם! בניו-יורק,
כאשר התחלתי את הדיפלומטיה העצמאית.
ובזמן שהתבוננתי ב?מה אם!
מפתחים טעמים חדשים של גומי לעיסה של ווירגלי
או טעמי קולה חדשים
למעשה עזר לי להמציא ולחדש
אסטרטגיות חדשות עבור תושבי קוסובו
ועבור הסאראוויז במערב הסהרה.
והתחלתי להבין כי ישנם דרכים שונות לעשות דיפלומטיה,
שדיפלומטיה, כמו בעסקים,
היא עסק של פתרון בעיות,
ועם זאת המילה חדשנות לא קיימת בדיפלומטיה;
זה הכל משחק סכום אפס ופוליטיקה ריאלית
ומוסדות עתיקים שהיו קיימים כבר במשך דורות
ואשר עושים את הדברים באותה צורה אשר עשו תמיד.
וכיום, דיפלומטיה עצמאית.
מנסה לשלב כמה מהדברים שלמדתי ב?מה אם!.
כולנו יושבים במשרד אחד וצועקים אחד לשני מעברי המשרד
כולנו עובדים על מחשבים נישאים קטנים ומנסים לעבור שולחנות כדי לשנות את צורת חשיבתינו.
ואנחנו משתמשים במומחים תמימים
שאולי לא יודעים דבר לגבי המדינות בהם אנחנו דנים,
אך אולי יודעים דבר אחר שהם יכולים לנסות
וליישם ולהזריק קו מחשבה חדש
לבעיות
שאנחנו מנסים לפתור עבור לקוחותינו.
זה לא קל, משום שלקוחותינו, על פי הגדרתם,
חווים זמנים קשים, דיפלומטית.
ישנם, אני לא יודע,
מספר שיעורים שניתן ללמוד מכל זה,
אישיים ופוליטיים --
ובדרך מסויימת שניהם אותו הדבר.
העניין האישי
הוא הרעיון של הנפילה מהצוק
זה למעשה דבר טוב, ואני ממליץ עליו.
זהו דבר טוב לעשות לפחות פעם אחת בחייך
פשוט לקרוע הכל ולקפוץ.
הדבר השני הוא שיעור גדול יותר על העולם כיום.
דיפלומטיה עצמאית היא חלק ממגמה
אשר מתפתחת וברורה מסביב העולם,
מגמה שמראה כי העולם מתפצל.
מדינות הופכות חשובות פחות מאשר שהיו בעבר,
וכוחן של המדינות בירידה.
המשמעות של זה היא כי כוחם של דברים אחרים עולה.
אלו נקראים שחקנים לא-מדיניים.
הם יכולים להיות תאגידים,
הם יכולים להיות מאפייה, הם יכולים להיות איגודים לא ממשלתיים נחמדים,
הם יכולים להיות כל דבר.
מכל מיני סוגים.
אחנו חיים בעולם יותר מורכב ויותר מפוצל.
אם ממשלות יכולות להשפיע פחות
על בעיות
שמשפיעות עלינו בעולם,
אז המשמעות של זה היא, מי נשאר לטפל בהם,
מי צריך לקחת אחריות גדולה יותר ולטפל בהם?
אנחנו.
אם הם אינם יכולים לעשות זאת, מי נשאר לטפל בכך?
אין לנו ברירה אלא להכיר במציאות הזאת.
מה שזה אומר זה
שזה כבר לא מספיק טוב
לומר שיחסים בין-לאומיים, או עניינים עולמיים,
או הכאוס בסומליה,
או שמה שמתרחש בבורמה הוא לא עסק שלכם,
ושאתם יכולים להשאיר זאת בידיי הממשלות שיטפלו בזה.
אני יכול לקשר כל אחד מכם
עד כדי רמת הפרדה של שישה דרגות
למיליצית אל-סאבאאב בסומליה.
תשאלו אותי כיצד אחר-כך, במיוחד אם אתם אוכלים דגים, מעניין למדי,
אבל הקשר הזה נמצא שם.
כולנו קשורים בצורה אינטימית.
וזה לא רק לפי דעתו של טום פרידמן,
למעשה ניתן להוכיח זאת מקרה אחר מקרה אחר מקרה.
מה שזה אומר זה, שבמקום לבקש מהפוליטיקאים שלכם לעשות דברים,
אתם תצטרכו לפנות אל עצמכם כדי לעשות את הדברים.
והדיפלומטיה העצמאית היא דוגמה מסוג שכזה
בצורה די כללית.
אין דוגמות נקיות, אך דוגמה אחת היא זו:
הדרך שבה משתנה העולם
מגולמת במה שקורה במקום עבודתי הקודם
מועצת הבטחון של האו"ם.
האו"ם נוסד בשנת 1945.
כתב הזכויות שלו מעוצב למעשה
בשביל למנוע מאבקים בין מדינות --
מאבקים בין-מדינות.
כיום, 80 אחוז מן סדר היום
של מועצת הבטחון של האו"ם
נוגעת במאבקים בתוך מדינות,
הכוללות קבוצות ללא מדינה --
קבוצות גרילה, בדלנים
טרוריסטים, אם אתם רוצים לקרוא להם כך,
אנשים שהם לא ממשלות רגילות, שאינם מדינות רגילות.
זהו המצב כיום בעולם.
כאשר הבנתי זאת,
וכאשר הסתכלתי לאחור על זמני במועצת הבטחון
ומה שקרה עם תושבי קוסובו,
הבנתי כי לרוב
האנשים שמושפעים ישירות
על-ידיי מה שעשינו במועצת הבטחון
לא באמת היו שם, הם לא היו מוזמנים
לתת את נקודת מבטם למועצת הבטחון,
חשבתי, כי זה שגוי.
משהו צריך להעשות לגבי זה.
אז התחלתי בצורה מסורתית.
אני ועמיתיי בדפלומטיה העצמאית
הסתובבנו במועצת הבטחון של האו"ם.
עברנו דרך 70 חברי מדינות באו"ם --
הקוזקים, האתיופים, הישראלים --
תגידו שם, הלכנו לראותם --
המזכיר הכללי, כולם,
ואמרנו " זו טעות.
זה נורא שאתם לא מתייעצים עם האנשים האלה שבאמת מושפעים.
עליכם למסד מערכת
שבה אתם תוכלו להזמין את תושבי קוסובו
לבוא ולומר לכם את דעתם.
זה ייאפשר לכם לומר לי -- תוכלו לומר להם את דעתכם.
זה יהיה נהדר. תוכלו לשנות דברים.
אתם תוכלו לשלב את השקפותיהם של האנשים הללו עם החלטותיכם,
משמע ההחלטות שלכם תהיינה אפקטיביות יותר ועמידות."
מאוד הגיוני, הייתם חושבים.
אני מתכוון, כל-כך הגיוני. זה ברור, כל אחד יכול לראת זאת.
וכמובן, כולם הבינו זאת. כולם אמרו, "כן, כמובן, אתה צודק לחלוטין.
תחזור אלינו
בעוד ככה חצי שנה."
וכמובן, דבר לא קרה. אף-אחד לא עשה דבר.
מועצת הבטחון עושה את עסקיה
בדיוק באותה צורה כיום
כשם שעשתה לפני איקס שנים,
כשהייתי שם לפני 10 שנים.
אז הסתכלנו על ההבחנה הזו
שלמעשה הייתה כישלון
וחשבנו, מה אנחנו יכולים לעשות בנידון.
ואני חשבתי, אין סיכוי
שאני הולך לבלות את שארית חיי
בלשדל עבור הממשלות הרכות הללו
בכדי לעשות את מה שצריך לעשות.
אז מה שאנחנו הולכים לעשות
זה לארגן את הפגישות הללו בעצמנו.
כך שכעת, הדיפלומטיה העצמאית
היא בתהליך של ארגון פגישות
בין אנשי מועצת הבטחון של האו"ם
והצדדים של הוויכוח
שנמצאים בסדר היום של מועצת הבטחון.
כך שאנחנו נביא
קבוצות מורדים דרפוריות,
את הקפריסאיים הצפוניים והדרומיים,
מורדים מאצ'ה,
ורשימה ארוכה מאוד
של מאבקים כאוטיים מסביב לעולם.
ואנחנו ננסה להביא את הצדדים לניו-יורק
לשבת בחדר שקט
בפרטיות ללא עיתונות
ולהסביר מה הם רוצים
לחברי מועצת הבטחון של האו"ם,
ואפשרות לחברי מועצת הבטחון של האו"ם
להסביר להם מה הם רוצים
כך שיהיה ממש דו-שיח,
שמעולם לפני-כן לא קרה.
וכמובן, בתיאורי את כל זה,
כל מי מכם שמכיר פוליטיקה יחשוב כמה הדבר קשה בצורה שלא תיאמן,
ואני מסכים אתכם לחלוטין.
הסיכויים לכשלון הם גבוהים מאוד,
אך הדבר ללא ספק לא ייקרה
אם לא ננסה לגרום לזה לקרות.
והפוליטיקה שלי השתנתה באופן מהותי
מן היום שהייתי דיפלומט למה שאני כיום,
ואני חושב שמה שחשוב זה התוצאות, לא התהליך,
וגם למעשה לא כל-כך הטכנולוגיה.
תטיפו טכנולוגיה
לכל חברי ההפגנות האירניאות המצייצים
שנמצאים כעת במאסר פוליטי בטהרן,
היכן שאחמדיניג'אד נשאר בשלטון.
טכנולוגיה לא הובילה לשינוי פוליטי באיראן.
אתם צריכים להסתכל על התוצאות ולומר לעצמכם,
"מה אני יכול לעשות כדי להביא לתוצאה המסויימת הזו?"
זוהי הפוליטיקה של המאה ה-21.
ובדרך מסויימת, הדיפלומטיה העצמאית
מגלמת את הפיצול הזה, את השינוי,
שקורה לכולנו.
זהו סיפורי. תודה.