ערב טוב!
מה קרה?
אתם מפחדים מערפדים?
חה חה, אין צורך לדאוג,
אני לא נשאר לארוחת ערב.
אהאהאה. אני פה כדי להדריך אתכם
בהסטוריה הקצרה של ערפדים,
שמתארת איך הדמות שלנו השתנתה
מגופות רופפות
לג'נטלמן המגונדר שאתם רואים לפניכם.
ערפדים הם כמעט עתיקים כמו בני אדם.
סיפורים עלינו, העדויות שלנו,
מופיעות בתרבות אחורה
רחוק עד הזמנים הפרה היסטוריים.
אבל אנחנו לא נקראנו ערפדים אז
ורובינו לא נראנו כמו
שאנחנו מדמיינים ערפדים היום,
רחוק מאוד מזה!
לדוגמה, הלמשטו ממסופוטמיה
היה יצור עם ראש אריה
וגוף של חמור,
והסטריגס היווני העתיק
היו פשוט מתוארים כציפורים צמאות לדם.
אחרים היו אפילו מוזרים יותר.
המנננגאי הפיליפיני היתה קוטעת את פלג הגוף העליון שלה
והיתה מגדלת כנפיים ענקיות דמויות עטלף כדי לעוף.
הפננגלן המלאי היה ראש נשי מעופף
עם קרביים משתלשלים.
חחחחחח.
והירא-מה-יה-הו האוסטרלי
היה בחור אדום קטן עם ראש גדול,
פה גדול,
ומוצצי דם על ידיו ורגליו.
אוה, והבה לא נשכח את הסקויאן הקריבי,
האובייפו האפריקאי,
והתלהולפוצ'י המקסיקני.
חחח, מקסימים, לא?
למרות שאולי הם נראים מאוד שונים,
לכל הישויות האלו יש תכונה משותפת:
הם מקיימים את עצמם על ידי צריכת
כוח החיים של יצורים חיים.
התכונה המשותפת הזו היא מה שמגדיר ערפד -
כל התכונות האחרות משתנות עם הגלים.
אז, איך אנחנו מגיעים
לבחור החי מחדש שאתם רואים לפניכם?
האידיאל המודרני צץ
במאה ה 18 במזרח אירופה.
עם העליה הדרמטית באמונות תפלות בערפדים,
סיפורים על יצורים מוצצי דם ואפלים
הפכו לסיפורי לילה מפחידים.
ופולקלור פופולרי,
כמו המורוי בין אנשי הרומני
והלוגט באלבניה,
מספקים את רוב תכונות הערפדים הנפוצות שידועות היום,
כמו שהערפדים הם לא מתים
וליליים
ומשנים צורה.
אתם מבינים, מזרח אירופה במאה ה 18
היתה מקום די עגום
עם הרבה מיתות מתרחשות
ממחלות לא ידועות ומגפות.
בלי הסבר רפואי,
אנשים חיפשו מקור על טבעי
ומצאו מה שנראה כמו עדויות
בגופות הקורבנות.
כשהכפריים חפרו את הגופות
כדי לאבחן את סיבות המוות המסתוריות,
הם היו מוצאים הרבה פעמים גופות
שנראות ממש חיות -
שיער וציפורניים ארוכים יותר,
בטן נפוחה,
ודם בצד הפה.
חחחח, בברור, האנשים האלה לא היו מתים באמת.
חחח, הם היו ערפדים!
והם היו עוזבים את הקברים שלהם
כדי לשבוע מהחיים.
הכפריים המבועתים היו מייד מתחילים
בטקס כדי להרוג את הלא מתים.
הפעולות היו שונות ברחבי האזור,
אבל בדרך כלל כללו כריתת ראש,
שריפה,
ושיפוד הגופה לארון
כדי למנוע ממנה לקום.
דברים די מגעילים!
אבל מה שהכפריים פרשו כחזרה לחיים לא קדושה,
הם למעשה סמפטומים נורמליים של מוות.
כשגוף נרקב,
העור מתייבש,
מה שגורם לציפורניים ולשער להתארך.
בקטריות בבטן יוצרות גזים
שממלאים את הבטן,
מה שדוחף את האוכל והחומרים האחרים מהפה.
לצערם, מדע זה עוד לא היה ידוע אז,
אז הכפריים המשיכו לחפור.
למעשה, כל כך הרבה גופות נחפרו
שקיסרית אוסטריה שלחה
את הרופא שלה להפריך את סיפורי הערפדים,
והיא אפילו חוקקה חוק
שאוסר פגיעה בקברים.
עדיין, אפילו אחרי שמצודי הערפדים שכחו,
הסיפורים על האגדה שרדו
באמונות התפלות המקומיות.
זה הוביל לעבודות ספרותיות,
כמו "הערפד" של פולידורי,
הנובל הגותי "קרמיליה,"
והכי מפורסם, "דרקולה" של בראם סטוקר.
למרות שסטוקר כלל חומר הסטורי,
כמו אמבטיות הדם של אליזבת' בת'ורי
וההוצאה להורג הברוטלית של ולאד דרקול,
היו אלה האגדות המקומיות
שנתנו השראה לאלמנטים העיקריים של הסיפור:
הסביבה של טרנסילבניה,
השימוש בשום להגנה עצמית,
ושיפוד הלב.
בעוד התכונות האלה בהחלט מוכרות לנו,
חלקים שהמציא בעצמו
גם נשארו במהלך השנים:
פחד מצלבים,
חולשה באור שמש,
וחוסר היכולת של ערפד
לראות את ההשתקפות של עצמם.
על ידי המצאת תכונות חדשות,
סטוקר המשיך את המסורת העתיקה
של פירוט
והרחבת מיתוסי הערפדים.
כמו שראינו,
אולי פגשתם קרובי משפחה,
מגוון שלם של יצורים שאורבים בלילה
לפני דרקולה,
והרבה יותר ימשיכו
לזחול בסיוטים שלנו.
ועדיין, כל עוד הם מתקיימים
מכוח החיים של אדם חי,
הם חלק מהשבט.
אפילו ערפדים מנצנצים יכולים להכלל.
אחרי הכל, זה סיפור הסיפורים המתמשך
והדמיון מחדש של אגדת הערפדים
ומאפשר לנו באמת לחיות
לנצח.
אהההההההה!