Idag, kommer jag att berätta för er om några personer
som inte flyttade ut från sina kvarter.
Den första pågår just här i Chicago.
Brenda Palms-Farber blev anlitad
att hjälpa före detta fångar att återvända till samhället
och hindra dem från att återvända till fängelset.
Just nu, spenderar skattebetalare
omkring $60.000 per år
för att skicka en person till fängelse.
Vi vet att två tredjedelar av dessa kommer att fängslas igen.
Jag tycker det är intressant, att för varje dollar
vi spenderar, istället, på tidig utbildning till barn,
så som med "Head Start" (Försprång),
sparar oss $17
på saker som framtida inspärrande.
Eller -- tänk på detta -- de $60.000
är också mer än vad det kostar
att skicka en person till Harvard.
Men Brenda, oberörd av dessa omständigheter,
tog en titt på sin utmaning
och kom på
en inte allt för uppenbar lösning:
skapa ett företag
som tillverkar hudvårdsprodukter av honung.
Okay, det kanske är uppenbart för några av er; det var inte det för mig.
Det är grunden för att odla fram en ny form av social inovation
som har stor potential.
Hon anställde till synes oanställbara män och kvinnor
för att ta hand om bina, skörda honongen
och tillverka förädlade produkter
som de själva marknadsförde,
och som senare såldes av "Whole Foods".
Hon kombinerade arbetslivserfarenhet och utbildning
med den livskunskap de behövde,
såsom ilskehantering och samarbete,
och även hur man förmedlar till framtida arbetsgivare
om hur deras egna erfarenheter
faktiskt demonstrerade vilka lärdomar de tagit till sig
och deras iver att lära sig mer.
Mindre än fyra procent
av personerna som genomgick hennes program
hamnde faktiskt i fängelse igen.
Så dessa unga män och kvinnor lärde sig arbetsberedskap
och livskunskaper genom biodling
och blev produktiva medborgare under tiden.
Där kan man prata om en "söt" början.
Nu, skall jag ta er till Los Angeles.
Och många personer vet
att L.A har sina problem.
Men jag skall prata om L.A:s vattenproblem just nu.
De flesta dagar har de inte tillräckligt med vatten
och för mycket för att hantera när det regnar.
Just nu, går 20 procent
av Kaliforniens strömförbrukning
till att pumpa vatten
mestadels i Södra Kalifornien.
De spenderar massor, massor
på att forsla ut regnvattnet i havet
när det regnar och vid översvämmningar.
Andy Lipkis arbetar med att hjälpa
L.A att minska kostnaden av sin infrastruktur
förknippad med vattenhantering och värmeområden i staden --
genom att sammanföra träd, personer och teknik
för att skapa en mer beboelig stad.
Alla de där gröna sakerna, absorberar faktiskt naturligt upp regnvatten,
de hjälper även med att kyla våra städer.
Eftersom, nu när jag tänker på det,
vill ni verkligen ha luftkonditionering,
eller är det svalare utrymmen ni vill ha?
Hur ni får det borde inte spela så stor roll.
Så för ett par år sedan,
bestämde länet L.A
att de behövde spendera 2.5 miljarder dollar
för att reparera stadens skolor.
Och Andy och hans grupp upptäckte
att man skulle lägga 200 miljoner av dessa dollar
på asfalt runt själva skolorna.
Och genom att lägga fram ett riktigt starkt ekonomisk argument,
övertalade de länstyrelsen i L.A
att byta ut asfalten
mot träd och annan grönska,
skulle göra att skolorna själva sparade mer på energi
än de spenderade på trädgårdsbyggnationer.
Så i slutändan, kunde 1.9 miljoner kvadratmeter asfalt
ersättas eller undvikas,
och strömförbrukningen för luftkonditionering gick ner,
medan andelen anställningar
för personer som förvaltade dessa områden gick upp,
vilket resulterade i en nettobesparing för hela systemet,
men även friskare studenter och anställda inom skolsystemet.
Nu, Judy Bonds
som är dotter till en gruvarbetare.
Hennes familj har i åtta generationer
bott i en stad som heter Whitesville i West Virginia.
Och skulle någon fortfarande hålla fast vid
gamla ärofyllda idéer från kolbrytningens
och stadens historia,
så vore det Judy.
Men sättet som man bryter kol nuförtiden är annorlunda
från de djupa gruvorna som hennes far
och hennes farfar brukade gå ner i
och som anställde i praktiken tusentals personer.
Nu, kan två dussin personer
bryta ner ett berg på några månader,
och det för en mängd kol tillräckligt för några år.
Den typen av teknik kallas för "Bergtoppsborttagning".
Det kan förändra ett berg härifrån till detta
på bara några få månader.
Föreställ er att luften runt dessa platser --
är fylld av spår från sprängämnen och kol.
När vi var på besök, gav det några av oss som var där
en konstig liten hosta
efter ha varit där bara några timmar eller så --
inte bara gruvarbetare, utan allihopa.
Och Judy såg hur hennes landskap blev förstört
och hur hennes vatten förgiftades.
Och hur kolbolagen helt enkelt flyttade vidare
efter att ha tömt berget,
lämnandes ännu mer arbetslöshet efter sig.
Men hon såg också skillnaden i potential för vindkraft
mellan ett berg som var intakt,
och ett vars höjd var sänkt
med över 600 meter.
Tre år med smutsig energi och få jobb,
eller århundraden med ren energi
och möjlighet att utveckla expertis och förbättringar i effektivitet
byggd på tekniskt kunnande
och utveckling av lokalkännedom
kring hur man får ut det mesta ur områdets vind.
Hon beräknade startkostnaden
och återbetalningen över tid,
och det är ett nettoplus på så många nivåer
för den lokala, nationella och globala ekonomin.
Det är längre tid för återbetalning än för "bergtoppsborttagande",
men vindenergin ger faktiskt återbetalning för evigt.
Nu är det så att "bergstoppsborttagning" ger väldigt lite pengar till ortborna,
och det skapar mycket lidande för dem.
Vattnet förvandlas till sörja.
De flesta personer är fortfarande arbetslösa,
vilket orsakar merparten av de sociala problem
som arbetslösheten orsakar för personer i innerstäderna --
drog- och alkoholmissbruk,
våld i hemmet, tonårsgraviditeter och även sämre hälsa.
Judy och jag -- skulle jag säga --
förstod varandra fullt ut.
Numera en ganska uppenbar allians.
Jag menar, bokstavligt talat, hennes hemstad heter Whitesville (Vit-by), West Virginia.
Jag menar, de är inte ---
De tävlar inte om att vara födelseplats för ett hip hop rykte
eller något liknande.
Men bak på min T-shirt, som hon gav mig,
står det, "Rädda de utrotningshotade bondlurkarna."
Så kvartersbrudar och bondlurkar har koll på läget
och har full förståelse för vad som gäller.
Men för bara ett par månader sedan,
fick Judy diagnosen
lungcancer i tredje stadiet.
Just det.
Och det har sedan dess spritt sig till hennes skelett och hjärna.
Och jag tycker det är så bisarrt
att hon lider av samma sak
som hon försökt så mycket, att skydda folk ifrån.
Men hennes dröm
för Coal River Mountain Wind
är hennes arv.
Och hon kanske inte
får se den bergstoppen.
Men istället för att skriva
ytterligare någon form av manifest eller liknande,
lämnar hon efter sig
en affärsplan för att genomföra det.
Det är vad min brud gör.
Och jag är stolt för det.
(Applåder)
Men dessa tre personer
känner inte varandra,
men de har en väldig massa gemensamt.
De är allihopa problemlösare,
och de är bara några av de många exempel
som jag har haft privilegiumet att se, träffa och lära av
i de typer av arbete som jag gör nu.
Jag hade tur som fick med dem
i mitt radioprogram på "Corporation for Public Radio"
som heter, "ThePromisedLand.org"
De är alla mycket praktiska visionärer.
De tar en titt på de behov som finns där ute --
skönhetsprodukter, hälsosamma skolor, elektricitet --
och hur pengar förflyttas för att möta dessa behov.
Och när de billigaste lösningarna
innebär en minsking i antalet jobb,
blir det kvar arbetslösa människor,
och dessa personer är inte billiga.
Faktum är, att de är vad jag kallar några av de mest kostsamma medborgarna,
och de inkluderar fattiga i flera generationsled
traumatiserade veteraner som återkommer från Mellan Östern,
folk frigivna från fängelser.
Och särskilt för veteranerna,
Veteranstyrelsen har meddelat en sex gånger stor ökning
av läkemedel för mental hälsa av veteraner sedan 2003.
Jag tror att den siffran troligen kommer att gå upp.
De utgör inte den största grupppen människor,
men de är några av de mest kostsamma.
Och vad det gäller sannolikhet för våld i hemmet, missbruk av droger och alkohol,
dåliga betyg av deras barn i skolan
och en dålig hälsa på grund av stress.
Men dessa tre snubbar har alla förstått
hur man på ett produktivt sätt slussar dollar
genom den lokala ekonomin
för att möta behoven på marknaden,
minska de sociala problemen vi har just nu
och undvika nya problem i framtiden.
Och det finns gott om ytterligare exempel som dessa.
Ett problem: avfallshantering och arbetslöshet.
Även när vi tänker på eller pratar om återvinning,
blir mängder av återvinningsbara saker uppbrända eller nergrävda
och lämnar många kommuner, med avvikelser,
de lämnar kvar mycket att återvinna.
Och var någonstans hamnar avfallet? Vanligen i de fattiga samhällena.
Och vi vet att eko-industriella företag, dessa typer av affärsmodeller --
det finns en modell i Europa som kallas den eko-industriella parken
där du antingen använder avfallet från ett bolag som råmaterial,
eller så använder du återvunnet material
för att tillverka varor som du faktisk kan använda och sälja.
Vi kan skapa dessa lokala marknader och incitament
för att återvunnet material
skall användas som råmaterial i tillverkningen.
Och i min hemstad, försökte vi faktiskt genomföra detta i Bronx,
men vår borgmästare bestämde att han hellre ville ha
ett fängelse på samma ställe.
Som tur var -- eftersom vi ville skapa hundratals jobb --
men efter flera år
ville staden bygga ett fängelse,
de har sedan dess övergett det projektet, tack gode gud.
Ytterligare ett problem: Ohälsosamt livsmedelssystem och arbetslöshet.
Arbetarklassen och fattiga amerikanska stadsbor
får inga ekonomiska fördelar
från vårt nuvarande livsmedelssytem.
Det är för beroende av transporter,
kemisk gödsling, stort användande av vatten
och även kylning.
Megaoperationer inom jordbruk
är ofta ansvariga för förgiftandet av våra vattendrag och vår mark,
och de producerar denna otroligt ohälsosamma produkt
som kostar oss miljarder i sjukvård
och förlorad produktivitet.
Så vi vet att stadsjordbruk
är ett stort samtalsämne denna tiden på året,
men det handlar mest om trädgårdsskötsel,
vilket har ett visst värde för att bygga en gemenskap -- mycket--
men inte i frågan om att skapa jobb
eller vad det gäller att producera mat.
Mängden är helt enkelt inte tillräcklig.
En del av mitt arbete handlar om att lägga grunden
för att integrera stadsjordbruk med landsortjordbruk
för att snabba på 500-mila salladens frånfälle
genom att skapa ett nationellt märke för stadsodlade grönsaker
som i varje stad
som använder regionens egen odlingskraft
och förstärker den med inomhusutrymmen för odling,
som ägs och sköts av små odlare,
där det just nu bara finns konsumenter.
Detta kan underlätta säsongsbundna odlare runtomkring stadsområden
vilka också halkar efter då de inte riktigt kan möta
året-runt behoven av grönsaker.
Detta är inte en konkurrens med lantbruket,
det är faktiskt en förstärkning.
Det sammanförs i ett riktigt positivt
och sunt ekonomiskt livsmedelssystem.
Målet är att möta städernas institutionella behov
för sjukhus,
ålderdomhem, skolor, dagis,
och skapa ett nätverk av lokala jobb samtidigt.
Detta är smart infrastuktur.
Och hur vi sköter vår inbyggda miljö
påverkar hälsan och välmåendet för personer varje dag.
Våra kommuner, på landet och i städer,
sätter den operationella kursen i infrastrukturen för
saker som avfallshantering, energibehov,
likaväl som sociala kostnader vid arbetslöshet, avhopp från skolan, inspärrningar
och de kostader som detta medför på allmänhälsan.
Smart infrastruktur kan erbjuda kostnadsbesparande sätt
för kommuner att hantera
både infrastruktur och sociala behov.
Och vi vill förändra systemen
som öppnar dörrarna för folk som tidigare var en skattebörda
att bli en del av skattbasen.
Och föreställ er en nationel affärsmodell
som skapar lokala jobb och smart infrastruktur
för att förbättra stabiliteten av den lokala ekonomin.
Därav hoppas jag ni kan se en röd tråd i detta.
Dessa exempel påvisar en trend.
Jag har inte skapat den, och det händer inte utan orsak.
Jag märker att det händer över hela landet,
och den goda nyheten är att det växer.
Allt vi behöver göra är att vara engagerade i det.
Det är en nödvändig pelare i landets återhämtning.
Och jag kallar det för hem(stads)säkerhet.
Lågkonjunkturen har fått oss upprörda och rädda,
och det ligger något i luften nu för tiden
som också är väldigt givande.
Det är en förståelse
att vi är nyckeln
till vår egen återhämtning.
Nu är det dags för oss att agera i våra egna samhällen
där vi tänker lokalt och agerar lokalt.
Och när vi gör det, kommer våra grannar --
vare sig de är i huset intill, länet intill
eller i landet intill --
att klara sig fint.
Summan av det lokala är det globala.
Hem(stads)säkerhet betyder att återbygga vårt naturliga försvar,
sätta folk i arbete,
återskapa våra naturliga system.
Hem(stads)säkerhet innebär skapandet av välstånd här hemma,
istället för att förstöra det utomlands,
Hantera sociala och miljöproblem och
samtidigt, med samma lösning
skapa stora besparingar
ökat välstånd och nationell säkerhet.
Många stora och inspirerande lösningar
har skapats över hela Amerika.
Utmaningen för oss nu,
är att hitta och stödja dessa och oräkneliga fler.
Hem(stads)säkerhet handlar om att ta hand om sina egna,
men inte som i meningen av talesättet,
välgörenhet börjar i hemmet.
Jag läste nyligen en bok: "Love Leadership" av John Hope Bryant.
Och den handlar om hur man leder i en värld
som faktiskt verkar operera på en grund byggd av rädsla.
Att läsa den boken fick mig att omvärdera den teorin
eftersom jag behövde förklara vad jag menade med den.
Det är som så, att min far
var en stor, stor man på många sätt.
Han växte upp i den segregerade södern
flyende undan lynchningar och allt sådant
under en riktigt tuff tidsperiod,
och han ordnade ett riktigt stabilt hem för mig och mina syskon
och en hel hög av andra personer som hade det tufft.
Men, som alla oss andra, hade han några problem.
(skratt)
Och hans var spel,
tvångsmässigt,
För honom betydde uttrycket, "välgörenhet börjar i hemmet",
att min lönedag -- eller någon annans --
råkade sammanfalla med hans turdag.
Så vi behövde hjälpa honom.
Och ibland kunde jag låna honom pengar
från jobb efter skolan eller sommarjobb,
och han hade alltid den goda avsikten
att betala tillbaka med ränta,
naturligtvis, efter att han vunnit stort.
Och det gjorde han ibland, tro det eller ej,
vid en galoppbana i Los Angeles --
en anledning att älska L.A -- någon gång under 1940-talet.
Han vann $15,000 i kontanter
och köpte huset som jag växte upp i.
Jag är inte direkt ledsen för det.
Men hör här, jag kände att jag hade skyldigheter till honom,
och jag växte upp -- sedan växte jag upp.
Och jag är en vuxen kvinna nu.
Och jag har lärt mig en del saker på vägen.
För mig, handlar välgörenhet
oftast bara om att ge,
eftersom det är meningen att du skall göra det,
eller för att det är vad du alltid har gjort,
eller så handlar det om att ge tills det gör ont.
Jag tillhandahåller de medel
för att bygga något som kommer växa
och förstärka den ursprungliga investeringen
och inte vara i behov av större gåvor nästa år --
Jag försöker inte mata behovet.
Jag tillbringade några år
med att se hur goda avsikter för stärkande av samhällen
som var tänkta att finnas
för att hjälpa samhället och förstärka det,
faktiskt lämnade människor
i samma, om inte värre, tillstånd än de var innan.
Och under de senaste 20 åren,
har vi spenderat rekordbelopp av filantropiska dollar
på sociala problem,
men trots det har skolresultat,
undernäring, fängslanden,
övervikt, diabetas, fattigdom,
de har alla ökat med några undantag,
i synnerhet, spädbarnsdöd
bland fattiga personer --
men det är också en underbar värld vi tar dem till.
Och jag känner till den del kring dessa frågor,
eftersom, under många år, spenderade jag mycket tid
i det ideella industrikomplexet.
Och jag är en "nykter" verkställande direktör,
två "vita" år.
(skratt)
Men under den tiden, insåg jag att det handlade om projekt
och att utveckla dem lokalt
som verkligen skulle göra rätt vid våra samhällen.
Men jag fick verkligen kämpa för finansiellt stöd.
Ju större framgångar,
desto mindre pengar kom in från stiftelser.
Och jag kan berätta för er, att vara på TED-scenen
och att vinna en MacArthur under samma år
gav alla intrycket att jag hade kommit fram.
Och när jag väl fortsatte vidare,
hade jag faktiskt täckt en tredjedel
av min agenturs budgetunderskott med ersättningar från att tala.
Och jag tror att i början, i all ärlighet,
var mina program, bara en liten bit före sin tid.
Men sedan dess,
har parken som bara var en soptipp och presenterades vid TED2006 Talk
blivit den här lilla saken.
Men faktum är att jag gifte mig i den.
Där borta.
Där går min hund som ledde mig till parken vid mitt bröllop.
South Bronx Greenway
var också bara en ritning på scenen under 2006.
Sedan dess, har vi fått
omkring 50 miljoner dollar i stimulanspaket
att dyka upp och komma hit.
Och vi älskar detta, eftersom jag älskar byggarbeten nu,
eftersom vi ser hur dessa saker faktiskt händer.
Så jag vill att alla förstår
hur kritiskt viktigt det är
att förändra välgörenhet till entreprenörskap.
Jag startade min firma för att hjälpa samhällen över hela landet
att förverkliga deras potential
att förbättra allting runt livskvalitén för deras folk.
Hem(stads)säkerhet
är nästa sak på min att-göra lista.
Vad vi behöver är personer som ser värdet
i att investera i dessa typer av lokala företag,
som vill jobba med folk som mig
för att identifiera tillväxttrender och klimatanpassning
och även förstå de växande sociala kostnaderna
av att bedriva affärer som vanligt.
Vi behöver arbeta tillsammans
för att omfamna och reparera vår mark,
reparera våra energisystem
och reparera oss själva.
Det är dags att sluta bygga
köpcentran, fängelsena,
idrottsarenorna
och andra hyllningar till alla våra kollektiva brister.
Det är dags att börja bygga
levande monument för hopp och möjligheter.
Tack så mycket.
(Applåder)