Avui us parlaré d’algunes persones
que no van marxar del seu veïnat.
La primera passa aquí mateix, a Chicago.
Brenda Palms-Farber va ser contractada
per ajudar a ex-presoners a reincorporar-se a la societat
i evitar que tornessin a la presó.
Actualment els contribuents gasten
al voltant de 60,000$ per any
enviant una persona a la presó.
Sabem que dos terços d’aquests hi tornaran.
Em sembla interessant que per cada dòlar
que gastem, com sigui, en educació infantil,
com Head Start,
ens estalviem 17$
en coses com futurs empresonaments.
O -- penseu-ho -- aquests 60,000$
són més del que val
enviar una persona a Harvard.
Però la Brenda, sense deixar-se desanimar per coses com aquesta,
va mirar al seu repte
i va trobar
una solució no tan evident:
crear una empresa
que produís productes dermatològics amb mel.
Bé, potser és evident per alguns de vosaltres, però no ho era per a mi.
És la base per fer créixer una forma d'innovació social
que té un potencial real.
Va contractar homes i dones aparentment no contractables
per cuidar les abelles, recol·lectar la mel
i fer productes de valor afegit
que ells mateixos comercialitzaven,
i que més endavant es van vendre a Whole Foods.
Va combinar experiència laboral i formació
amb les habilitats vitals que necessitaven,
com el control de la ira i el treball en equip,
i també com parlar a futurs ocupadors
de com les seves experiències
de fet demostraven les lliçons que havien après
i les seu entusiasme per aprendre més.
Menys del 4%
de la gent que va seguir el seu programa
va tornar a la presó.
Així aquests homes i dones joves van adquirir una preparació pel món laboral
i aptituds personals mitjançant l’apicultura,
i en el procés es van convertir en ciutadans productius.
Parla'm d’un dolç començament.
Ara us portaré a Los Angeles.
molta gent sap
que L.A. té els seus problemes.
Però ara parlaré dels problemes de l’aigua a L.A. en aquest moment.
La major part dels dies no tenen aigua suficient
i quan plou en tenen massa per gestionar.
Actualment el 20%
del consum de l’energia de California
s’utilitza per bombejar aigua
sobretot cap al sud de California.
Es gasten molt, molt
per canalitzar aquesta aigua de pluja cap al oceà
quan plou i també quan hi ha inundacions.
Ara, l'Andy Lipkis treballa per ajudar
a L.A. a retallar els costos d’infraestructures
associats a la gestió de l'aigua i les illes de calor --
vinculant arbres, gent i tecnologia
per crear una ciutat més habitable.
Tot aquest verd de fet absorbeix de forma natural l’aigua de les tempestes,
i també ajuda a mantenir fresques les nostres ciutats.
Perquè, si ho penseu,
realment voleu aire acondicionat?
o el que voleu és una habitació més fresca?
Com ho aconseguiu no hauria de suposar una diferència tan gran.
Doncs, fa alguns anys,
el comtat de Los Angeles
va decidir que necessitaven gastar 2500 milions de dólars
en arreglar les escoles públiques.
I l'Andy i el seu equip van descobrir
que anaven a gastar 200 milions d’aquells dòlars
en asfalt per envoltar les pròpies escoles.
I presentant un argument econòmic realment fort
van convècer al govern de L.A.
de que substituint aquell asfalt
per arbres i altres elements verds
les pròpies escoles estalviarien al sistema en energia
més del que gastarien en la infraestructura horticultural.
Al final, quasi 2 milions de metres quadrats d’asfalt
van ser substituits o evitats
i el consum elèctric degut a l'aire acondicionat va baixar,
mentres que la contractació de gent
per mantenir aquests espais va augmentar,
resultant no només en una red d’estalvis per al sistema,
sinó també en uns estudiants i treballadors del sistema escolar més sans.
Ara la Judy Bonds
és la filla d’un miner de carbó.
La seva familia porta 8 generacions
en una ciutat que es diu Whitesville, a West Virginia.
I si algú hauria d’aferrar-se
a la vella glòria de la història de la mineria del carbó,
i de la ciutat,
hauria de ser la Judy.
Però la forma com ara es treballen les mines de carbó és diferent
de les mines profundes on el seu pare
i el pare del seu pare baixaven
i que bàsicament donaven feina a milers i milers de persones.
Ara dues dotzenes d’homes
poden derrocar una muntanya en uns mesos
i només per extraure carbó durant uns pocs anys.
Aquest tipus de tecnología es diu “Mountaintop Removal” (mineria d’explosió a cel obert).
Pot fer que una muntanya vagi d’això a això altre
en uns pocs mesos.
Imagineu que l’aire que envolta aquests espais --
està plè del residu de les explosions i del carbó.
Quan vam visitar-lo, algunes de les persones que estaven amb nosaltres
van agafar una mica de tos rara
desprès d’haver-hi passat només unes poques hores --
no només els miners, sinó tothom.
I la Judy va veure com el seu paisatge era destruit
i la seva aigua contaminada.
I les companyies de carbó només marxaven
quan havien buidat la muntanya,
deixant encara més atur al seu pas.
Pero ella també va veure la diferència en el potencial de l’energia eòlica
en una muntanya intacta,
i en una altra que havia estat reduïda en alçada
en més de 600m.
Tres anys d’energia bruta i amb no gaire ocupació
o segles d’energia neta
amb el potencial de crear especialització i millores en l’eficiència
basades en habilitats tècniques,
i desenvolupant el coneixement local
sobre com treure el màxim profit del vent de la regió.
Va calcular els costos inicials
i el temps d’amortitzacio,
i el resultat és un impacte positiu a molts nivells
per a l’economia local, nacional i global.
El temps d’amortització és més llarg que amb la tècnica “Mountaintop Removal”,
pero l’energia eòlica de fet dona beneficis per sempre.
La tècnica “Mountaintop Removal” dona molt poc benefici a la gent local
i els porta molta misèria.
L’aigua s’ha tornat fangosa.
La majoria de gent es troba encara a l’atur,
el que porta al mateix tipus de problemes socials
que la gent aturada experimenta als centres de les ciutats --
abús de drogues i alcohol,
abús domèstic, embarassos d’adol·lescents i també mala salut.
Doncs, la Judy i jo -- he de dir --
ens vam identificar totalment l’una amb l’altra.
Una aliança no tan evident.
Vull dir literalment: la seva ciutat d’origen es diu Whitesville (Ciutat dels blancs), West Virginia.
Vull dir, no són...
No competeixen pel títol d’origen del hip hop
o res semblant.
Però a la part del darrera de la meva samarreta, que ella em va donar,
hi diu: salva els "paletos" en perill.
Llavors, les noies de casa i els “paletos” ens vam juntar
i vam entendre totalment que això és del que es tracta.
Però fa només uns pocs mesos,
van diagnosticar a la Judy
un càncer de pulmó de grau tres.
Si.
I des de llavors s’ha extès als ossos i al cervell.
I simplement ho trobo tan estrany
que pateixi de la mateixa malaltia
de la qual intentava tan durament protegir la gent.
Però el seu somni
de “El Vent de la Muntanya Coal River”
és el seu llegat.
I a potser no arribarà
a veure aquesta cima de muntanya.
Però en comptes d'escriure
un altre espècie de manifest o quelcom similar,
ella deixa darrere seu
un pla d’empresa per a fer-lo realitat.
Això es lo que la meva “noia de casa” està fent.
Així que estic orgullosa d’ella.
(Aplaudiments)
Aquestes tres persones
no es coneixen,
pero tenen un munt de coses en comú.
Són totes solucionadores de problemes,
i són només alguns dels molts exemples
que he tingut el privilegi de veure, conèixer i aprendre,
com a exemples per a la feina que faig ara.
Vaig tenir molta sort de tenir-les presents a totes
al meu programa de radio de la Corporació per la Radio Pública
que es diu ThepromisedLand.org.
Són tots visionaris molt pràctics.
Observen les necessitats que hi ha --
productes de bellesa, escoles sanes, electricitat --
i com es mouen els diners per satisfer aquestes necessitats.
I quan les solucions més barates
impliquen reduir la quantitat de llocs de treball,
et trobes amb gent a l’atur,
i aquesta gent no és barata.
De fet, es tornen el que jo anomeno els ciutadans més cars,
i inclouen generacions empobrides,
veterans traumatitzats retornant de l’Orient Mitjà,
gent que surt de la presó.
I en el cas dels veterans en particular,
el V.A. va dir que el consum de medicaments per a trastorns mentals
s’ha multiplicat per sis entre els veterans des del 2003.
Jo crec que aquest nombre probablement seguirà creixent.
No és el nombre més elevat de persones,
però són algunes de les persones més cares.
I en termes de probabilitat d'abús domèstic, abús de drogues i alcohol,
baix rendiment dels seus fills a l'escola
i també mala salut com a resultat de l'estrès.
Doncs aquestes tres persones entenen
com canalitzar els dòlars productivament
a través de les nostres economies locals
per satisfer les demandes existents al mercat,
reduïr els problemes socials que tenim ara
i prevenir nous problemes al futur.
I hi ha un munt d'exemples com aquest.
Un problema: gestió de residus i atur.
Fins i tot quan pensem o parlem de reciclar,
moltes coses reciclables acaben incinerades o als abocadors
i deixant de banda molts municipis,
deixen molt per reciclar.
I a on es gestionen aquests residus? Normalment en comunitats pobres.
I sabem que el negoci eco-industrial, aquests tipus de models de negoci --
i ha un model a Europa que es diu parc eco-industrial,
on el residu d'una empresa és la materia prima d'una altra,
o utilitzes materials reciclats
per a fabricar bens que realment pots utilitzar i vendre.
Nosaltres podem crear aquests mercats locals i incentius
perquè els materials reciclats
s'utilitzin com a materia primera per manufacturar.
I a la meva ciutat natal, realment vam intentar fer un d'aquests al Bronx,
però el nostre alcalde va decidir que el que volia veure
era una presó en aquell mateix lloc.
Afortunadament -- perquè voliem crear centenars de llocs de treball --
però al cap de molts anys,
la ciutat volia construir una presó,
des de llavors han abandonat el projecte, gràcies a Deu.
Un altre problema: sistemes alimentaris poc sans i atur.
La classe treballadora i els americans urbans pobres
no s'estan beneficiant econòmicament
del nostre sistema alimentari actual.
Depèn mássa del transport,
la fertilització química, l'ús elevat d'aigua
i també de la refrigeració.
Les mega-operacions agrícoles
són sovint responsables de contaminar les nostres aigües i la nostra terra,
i produeixen aquest producte increïblement poc sà
que ens costa milions de milions en sanitat
i en pèrdues de productivitat.
I també sabem que l'agricultura urbana
és un gran tòpic de moda en aquesta època de l'any,
però que és sobretot jardineria,
que té algún valor en la construcció de comunitat -- molt --
però no en termes de crear treball
o producció d'aliments.
Els nombres simplement no surten.
Part de la meva feina ara és preparar realment el terreny
per integrar l'agricultura urbana i els sistemes alimentaris rurals
per accelerar la desaparició de l'amanida dels 5000 km
creant una marca nacional de producció agrícola urbana
que a cada ciutat
que utilitzi el poder de producció regional
i l'augmenti amb instal·lacions de producció d'interior,
de propietat i gestionada per petits productors,
allà on ara hi ha només consumidors.
Això pot sustentar agricultors estacionals al voltant de les àrees metropolitanes
que perden posicions perquè no poden satisfer
la demanda anual de producció contínua.
No és una competició, amb les granges rurals,
de fet és un reforç.
S'alia en un sistema alimentari
realment positiu i viable econòmicament.
L'objectiu és satisfer les demandes institucionals de les ciutats
per hospitals,
geriàtrics, escoles, guarderies,
i també produir una red de llocs de treball regional.
Això és infraestructura intel·ligent.
I la forma com gestionem el nostre entorn construït
afecta la salud i el benestar de la gent cada dia.
Els nostres municipis, rurals i urbans,
juguen un paper operatiu en el desenvolupament d'infraestructures --
coses com l'eliminació de residus, demanda d'energia,
així com costs socials de l'atur, índex d'escolarització interrompuda i d'empresonament
i l'impacte de diversos costos de la sanitat pública.
Les infraestructures intel·ligents poden proporcionar formes d'estalvi
perquè els municipis gestionin
les necessitats d'infraestructures i socials.
I nosaltres volem canviar els sistemes
que obren les portes a la gent que abans era una càrrega fiscal
per convertir-se en part de la base fiscal.
I imagineu un model de negocis nacional
que crea feina local i infraestructura intel·ligent
per millorar l'estabilitat econòmica local.
Així que espero que pogueu entendre el tema.
Aquests exemples indiquen una tendència.
No la he creada jo, i no està passant per accident.
Noto que està passant per tot el país,
i la bona notícia és que està creixent.
I tots ens hi hem d'implicar.
És un pilar essencial per a la recuperació d'aquest país.
I li dic seguretat de les nostres ciutats.
La recessió ens té atrapats i plens de por,
i aquests dies hi ha alguna cosa a l'aire
que ens omple també de poder.
És la comprensió
de que som la clau
per a la nostra recuperació.
Ara és el moment per actuar a les nostres comunitats
a on pensem localment i actuem localment.
I quan fem això, els nostres veïns --
ja siguin a la porta del costat, o a l'estat del costat,
o al país del costat --
estaran bé.
La suma d'allò local és el global.
La seguretat de les nostres ciutats vol dir reconstruir les nostres defenses naturals,
posant la gent a treballar,
restaurant els nostres sistemes naturals.
Seguretat a les nostres ciutats vol dir crear riquesa aquí a casa,
en comptes de destruir-la a l'estranger.
Enfrentar-se a problemes socials i medi-ambientals
al mateix temps, amb la mateixa solució
dona lloc a grans estalvis,
generació de riquesa i seguretat nacional.
Moltes grans solucions que inspiren
s'han generat per tota Amèrica.
Ara per nosaltres el repte
és identificar i recolzar moltíssimes més.
Ara, la seguretat de la nostra ciutat vol dir prendre cura dels teus,
però no és com la dita antiga,
la caritat comença a casa.
Fa poc he llegit un llibre que es diu "El Lideratge de l'Amor", per John Hope Bryant.
I tracta sobre liderar en un món
que realment sembla funcionar basant-se en la por.
I llegir aquest llibre em va fer re-examinar aquella teoria
perquè realment necessito explicar el que vull dir amb tot això.
Mireu, el meu pare
era un home genial, genial en molts sentits.
Va créixer en el sud segregat,
va escapar de linxaments i tot alló
durant uns temps realment difícils,
i va proporcionar una llar realment estable per a mi i les meves germanes
i un munt d'altres persones que van passar per temps difícils.
Però, com tots nosaltres, va tenir alguns problemes.
(Rialles)
I el seu problema era el joc
compulsiu.
Per ell, aquella frase, "La caritat comença a casa",
volia dir que el meu sou -- o el d'un altre --
simplement coincidiria amb el seu dia de sort.
Així que necessitava ajuda.
I algunes vegades li deixava diners dels que havia guanyat
en les meves feines de després de l'escola o d'estiu,
i sempre tenia la gran intenció
de tornar-me'ls amb interesos,
evidentment, desprès del gran premi.
I ho va fer, de vegades, ho creguis o no,
en una carrera a Los Angeles --
un motiu per estimar L.A. -- als anys 40.
Va guanyar 15.000$ en metàl·lic
i va comprar la casa on jo vaig créixer.
No estic tan descontenta d'això.
Però escolteu, em sentia en deute amb ell,
i vaig fer-me gran -- llavors vaig fer-me gran.
I ara soc una dona adulta.
I he après algunes coses pel camí.
Per mi, la caritat
sovint és simplement una qüestió de donar,
perquè ho has de fer,
o perquè sempre ho has fet,
o es tracta de donar fins que fa mal.
Estic a punt de proporcionar els mitjans
per construïr quelcom que creixerà
i intensificarà la inversió original
i no només requerint donar més l'any següent --
no estic intentant alimentar aquest costum.
He passat alguns anys
veient com les bones intencions de donar poder a la comunitat,
que es suposava que estava allà
per donar suport a la comunitat i donar-li poder,
en realitat van deixar la gent
en la mateixa posició, si no pitjor, que estaven abans.
I durant els últims 20 anys,
hem gastat quantitats récord de dòlars filantròpics
en problemes socials,
tot i així els resultats de l'educació,
malnutrició, empresonaments,
obesitat, diabetis, desigualtat de salaris,
tots aquests han augmentat amb algunes excepcions,
en concret, la mortalitat infantil
entre la gent pobre --
però també és un món molt bo a on els portem.
I jo sé una mica de tots aquests temes,
perquè, per molts anys, vaig pasar molt temps
en el sistema industrial sense ànim de lucre.
I soc una directora executiva en procés de rehabilitació,
ja porto dos anys neta.
(Rialles)
Però durant aquest temps, me n'he adonat que eren els projectes
i el seu desenvolupament a nivell local
el que realment faria allò correcte per a les nostres comunitats.
Però realment vaig tenir que lluitar per trobar finançament.
Com més gran era el nostre èxit,
menys diners venien de les fundacions.
I us ho dic, estant en un escenari de TED
i guanyant un MacArthur en el mateix any
va donar a tothom la impressió de que ja ho havia aconseguit.
I en aquella època,
de fet estava cobrint un terç
del dèficit de la meva agència amb els honoraris de les conferències.
I crec que és perquè abans, francament,
els meus programes estaven una mica massa avançats al seu temps.
Perè des de llavors,
el parc que era un abocador i va sortir a TED2006 Talk
es va convertir en aquesta coseta.
De fet jo m'hi vaig casar.
Aquí.
Aquí està el meu gos, que em va portar al parc el dia del meu casament.
La Via Verda del Bronx
era només un dibuix a l'escenari l'any 2006.
Des de llavors, hem aconseguit
al voltant de 50 milions de dòlars en paquets d'estímuls econòmics
per arribar a això.
I ens encanta, perquè ara m'encanta la construcció,
perquè veiem aquestes coses fent-se realitat.
Vull que tothom entengui
la importància crítica
de passar de la caritat a l'empresa.
Vaig començar la meva empresa per ajudar a comunitats de tot el país
a prendre consciència del seu propi potencial
per millorar tot allò relacionat amb la qualitat de vida de la seva gent.
La seguretat de la nostra ciutat
és el següent a la meva llista de coses per fer.
El que necessitem és gent que vegi el valor
d'invertir en aquests tipus d'empreses locals,
que s'associaràn amb gent com jo
per identificar les tendències de creixement i adaptació climàtica
així com entendre els costos del creixement social
dels negocis habituals.
Hem de treballar junts
per acollir i reparar la nostra terra,
reparar els nostres sistemes de poder
i reparar-nos a nosaltres mateixos.
Ja és hora d'aturar la construcció
de centres comercials, de presons,
d'estadis
i altres tributs als nostres fracassos col·lectius.
Ja és hora de començar a construir
monuments vivents d'esperança i possibilitat.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)