Bună, eu sunt Refik. Sunt un artist media.
Folosesc datele ca pigment
și vopsesc cu o pensulă a gândirii
care este asistată de inteligența artificială.
Folosind spații arhitecturale drept pânze,
colaborez cu mașinării pentru a face
clădirile să viseze şi să halucineze.
S-ar putea să te întrebi ce înseamnă toate astea,
aşa că lasă-mă să te port în munca şi lumea mea.
Am descoperit puterea imaginației când aveam opt ani,
ca un copil ce a crescut în Istanbul.
Într-o zi, mama mea a adus acasă o casetă video
din filmul science-fiction „Blade Runner.”
Îmi amintesc cum eram hipnotizat
de viziunea arhitecturală uimitoare din viitorul Los Angeles,
un loc pe care nu-l mai văzusem până atunci.
Această viziune a devenit un element de bază al viselor mele.
Când am ajuns în Los Angeles în 2012
pentru un master în Arte și Design Media,
am închiriat o mașină și am condus în centru
pentru a vedea acea lume minunată din viitorul apropiat.
Îmi amintesc o replică specifică
care îmi apărea din nou și din nou în minte:
scena când android-ul Rachael
își dă seama că amintirile ei nu sunt de fapt ale ei,
iar Deckard îi spune că sunt amintirile altcuiva.
Din acel moment,
una dintre inspirațiile mele a fost această întrebare.
Ce poate face o mașinărie cu amintirile altcuiva?
Sau, să spun asta într-un alt mod,
ce înseamnă să fii o inteligență artificială în secolul XXI?
Orice mașinărie Android sau AI
este inteligentă doar atâta timp cât colaborăm cu ea.
Ea poate construi lucruri
pe care inteligența umană dorește să le producă,
dar nu are capacitatea de a face acest lucru.
Gândiți-vă la activitățile voastre și rețelele sociale, de exemplu.
Ele devin mai inteligente cu cât interacționați mai mult cu ele.
Dacă mașinăriile pot învăța sau procesa amintiri,
pot și să viseze?
Să halucineze?
Să-și aducă aminte ceva involuntar
sau să facă legături între visele mai multor oameni?
Oare să fii un AI în secolul XXI înseamnă pur și simplu să nu uiți nimic?
Și, dacă da,
nu este cel mai revoluționar lucru pe care l-am experimentat
în efortul nostru secular de a capta istoria în mass-media?
Cu alte cuvinte,
cât de departe am ajuns de când a apărut „Blade Runner” de Ridley Scott?
Așa că mi-am înființat studio-ul în 2014
și am invitat arhitecți,
informaticieni și analiști, neurologi,
muzicieni și chiar scenariști
să se alăture la realizarea viselor mele.
„Pot datele să devină un pigment?”
A fost prima întrebare pe care ne-am pus-o
când am început proiectul de încorporare a artelor media în arhitectură
și de coliziune a lumii virtuale cu cea fizică.
Așa că am început să ne imaginăm ceea ce aș numi poetica datelor.
Unul dintre primele noastre proiecte, „Picturi virtuale,”
a fost o sculptură de date publice
comandată de orașul San Francisco.
Lucrarea invită publicul
să facă parte dintr-o spectaculoasă experiență estetică
într-un spațiu urban viu
prin reprezentarea unei rețele fluide de conexiuni ale orașului în sine.
De asemenea, ne aduce aminte
de modul în care datele invizibile din viața noastră de zi cu zi,
cum ar fi feed-urile Twitter care sunt reprezentate aici
pot fi făcute vizibile
și transformate în cunoștințe senzoriale care pot fi experimentate în mod colectiv.
De fapt, datele pot deveni doar cunoștințe când sunt experimentate,
iar cunoașterea și experiența pot lua multe forme.
Când exploram astfel de conexiuni
prin vastul potențial al inteligenței mașinăriilor,
ne-am gândit și la conexiunea dintre simțurile umane
și capacitatea mașinăriilor de a simula natura.
Aceste întrebări au început în timp ce lucram la picturi cu date despre vânt.
Ele au luat forma unor poezii
bazate pe seturi de date ascunse pe care le-am colectat de la senzorii de vânt.
Apoi am folosit algoritmi generativi
pentru a transforma viteza vântului, rafalele și direcția
într-un pigment de date eteric.
Rezultatul a fost o experiență liniștitoare, dar și speculativă.
Această sculptură de date cinetice, intitulată „Bosphorus,”
a fost o încercare similară de a verifica capacitatea noastră de a ne reînchipui
evenimente naturale.
Utilizând colecții radar de înaltă frecvență din Marea Marmara,
am colectat date privind suprafața mării
și i-am proiectat mișcarea dinamică cu ajutorul AI.
Creăm un sentiment de imersiune
printr-o priveliște calmă, dar în același timp în continuă schimbare, a mării.
A vedea cu creierul se poate numi imaginație,
și, pentru mine, imaginarea arhitecturii
merge dincolo de sticlă, metal sau beton,
și experimentează în schimb cu cele mai îndepărtate posibilități de imersiune
și modalități de augmentare a percepției noastre în medii construite.
Cercetările privind inteligența artificială sunt în creștere zilnic,
lăsându-ne cu sentimentul că suntem conectați într-un sistem
care este mai mare și mai bine informat
decât noi înșine.
În 2017, am descoperit o bibliotecă open-source
de documente culturale din Istanbul
și am început să lucrăm la „Archive Dreaming,”
una dintre primele instalații publice din lume care folosește AI.
Un AI ce explorează aproximativ 1,7 milioane de documente din 270 de ani.
Una dintre inspirațiile noastre în timpul acestui proces
a fost o scurtă poveste numită „Biblioteca Babel”
de scriitorul argentinian Jorge Luis Borges.
În poveste, autorul concepe un univers sub forma unei biblioteci vaste care conține
toate cărțile posibile de 410 de pagini cu un anumit format și set de caractere.
Prin această imagine inspirată
ne imaginăm o modalitate de a explora fizic vastele arhive ale cunoașterii
în epoca inteligenței artificiale.
Lucrarea rezultată, după cum puteți vedea,
a fost un spațiu captivant controlat de utilizator.
„Archive Dreaming” a transformat profund experiența unei biblioteci
în epoca inteligenței artificiale.
„Machine Hallucination” e o explorare a timpului și a spațiului
realizată cu ajutorul arhivei fotografice publice din New York City.
Pentru acest proiect imersiv unic,
am implementat algoritmi de învățare automată
pentru a găsi și procesa peste 100 de milioane de fotografii ale orașului.
Am proiectat un sistem narativ inovator
pentru a utiliza inteligența artificială să prezică sau să halucineze imagini noi,
permițând privitorului să pășească într-o fuziune de vis
a New York-ului din trecut și viitor.
Pe măsură ce proiectele noastre
au aprofundat amintirea și transmiterea cunoștințelor,
ne-am gândit mai mult despre modul în care amintirile nu erau statice,
ci interpretări în continuă schimbare ale evenimentelor din trecut.
Ne-am gândit cum ar putea mașinăriile
simula evenimente conștiente și subconștiente,
cum ar fi visarea, amintirile și halucinațiile.
Astfel, am creat „Melting Memories”
pentru a vizualiza momentul amintirii.
Inspirația a venit dintr-un eveniment tragic,
când am aflat că unchiul meu a fost diagnosticat cu Alzheimer.
Atunci, nu mă puteam gândi
decât la o modalitate de a sărbători cum și ce ne amintim
cât încă mai putem.
Am început să mă gândesc la amintiri nu ca și cum ar dispărea,
ci ca și cum s-ar topi sau și-ar schimba forma.
Cu ajutorul inteligenței artificiale.
am lucrat cu oamenii de știință în Laboratorul Neuroscape
la Universitatea din California, care ne-au arătat
cum să înțelegem semnalele cerebrale în timpul formării amintirilor.
Deși unchiul meu își pierdea capacitatea de a procesa amintiri,
opera de artă generată de datele EEG
a explorat materialitatea amintirii
și a stat ca un tribut la ceea ce unchiul meu a pierdut.
Aproape nimic legat de Los Angeles-ul de azi
nu s-a ridicat la așteptările mele din copilărie despre oraș,
cu excepția unei clădiri uimitoare:
sala de concerte Walt Disney, proiectată de Frank Gehry,
unul dintre eroii mei.
În 2018, am avut un apel de la Filarmonica din LA
care căuta o instalație
pentru a ajuta la marcarea aniversării a o sută de ani a unei simfonii.
Pentru aceasta, am decis să punem întrebarea:
„Poate o clădire să învețe? Poate visa?”
Pentru a răspunde,
am decis să colectăm toate înregistrările din arhivele LA Phil și WDCH.
Pentru a fi precis, 77 TB de amintiri arhivate digital.
Prin utilizarea inteligenței artificiale,
întreaga arhivă, veche de 100 de ani,
a devenit proiecții pe zidul clădirii,
42 proiectoare au fost utilizate pentru această experiență futuristă publică
în inima Los Angeles-ului,
ducându-ne cu un pas mai aproape de LA-ul din „Blade Runner.”
Dacă o clădire ar fi putut visa vreodată,
acesta ar fi fost momentul.
Acum, vă invit la o ultimă călătorie în mintea unei mașinării.
Chiar acum, suntem complet scufundați în universul datelor
al fiecărui TED Talk din ultimii 30 de ani.
Asta înseamnă că acest set de date include 7.705 de discursuri de pe scena TED.
Aceste discursuri au fost traduse în 7,4 milioane de secunde,
și fiecare secundă e reprezentată aici în acest univers de date.
Fiecare imagine pe care o vedeți aici
reprezintă momente unice din aceste discursuri.
Utilizând inteligența artificială,
am procesat un total de 487.000 de propoziții
în 330 grupuri unice de subiecte ca natura, emisiile globale,
extincție, probleme de rasă, calcul,
încredere, emoții, apă și refugiați.
Aceste grupuri sunt apoi conectate între ele
printr-un algoritm,
care generează 113 milioane de segmente de linie,
care dezvăluie noi relații conceptuale.
Nu ar fi uimitor să ne putem aminti
toate întrebările care au fost puse pe scenă?
Aici sunt,
în interiorul minții a nenumărați mari gânditori,
dar și a unei mașinării care interacționează cu diferite sentimente
și are scopul de a învăța,
a-și aminti, a se îndoi
și de a-și imagina, toate în același timp,
extinzând puterea minții.
Pentru mine, faptul că sunt aici
e într-adevăr ceea ce înseamnă să fii un AI în secolul XXI.
Este în mâinile noastre, a oamenilor,
sarcina de a instrui această minte să învețe și să-și amintească
ceea ce noi putem doar să visăm.
Vă mulțumesc!