Öt évvel ezelőtt egy kicsit megtapasztalhattam,
milyen lehetett Alice-nek Csodaországban.
Pennsylvania állam felkért, hogy mint kommunikációtanár,
tanítsak kommunikációt mérnökhallgatóknak.
Kicsit megijedtem. (Nevetés)
Nagyon megijedtem!
Megijedtem a sok okos diáktól, a komoly könyveiktől,
és a sok ismeretlen szótól, amit használnak.
Beszélgetéseink során azonban
olyasmit éltem át, amit bizonyára Alice, mikor lement a nyuszi barlangjába,
és meglátta az ajtót, ami egy új világot nyitott meg előtte.
Pontosan így éreztem magam, mikor ezekkel a diákokkal beszélgettem.
Ámulatba ejtettek az elképzeléseikkel,
és szerettem volna másoknak is megmutatni ezt a "Csodaországot".
Meggyőződésem, hogy ehhez a titkos ajtóhoz a jó kommunikáció a kulcs.
Ahhoz, hogy meg tudjuk változtatni a világot nagyon fontos,
hogy mérnökeink és tudósaink jól kommunikáljanak,
hiszen ők azok,
akik az emberiség legnagyobb kihívásaira keresik a választ:
legyen az akár az energiahiány, a környezetvédelem vagy az egészségügy.
Ha nem tudunk erről vagy nem értjük meg, a munka elvégzetlen marad.
A mi felelősségünk, nem tudományos területen dolgozóké,
hogy ez a párbeszéd létrejöjjön.
Ezekre a beszélgetésekre azonban nem kerülhet sor,
ha tudósaink és mérnökeink, nem hívnak meg bennünket az ő "Csodaországukba".
Kérjük meg őket, hogy osszák meg velünk ezeket az okos dolgokat.
(Nevetés)
Szeretnék egy kis segítséget is adni ahhoz,
hogy megmutathassák, mennyire izgi, amit csinálnak,
és hogy a mérnöki munka mennyire érdekes.
Az első kérdés, amire választ várunk: "Mi is ez az egész?"
Mondják el, miért lehet fontos nekünk a munka, amit végeznek.
Nekem semmit nem mond, hogy egy tudós a trabekulákat kutatja.
Az viszont mindjárt más,
ha az mondja, hogy a csontállomány szivacsos részét tanulmányozza,
és ezzel hozzájárul ahhoz, hogy megértsük, és hatékonyan kezeljük a csontritkulást.
Figyeljenek a nyelvhasználatra, mikor a szakterületükről beszélnek.
A szakzsargon használata, akadályozhatja a megértést.
Lehet olyan szavakat használni, hogy spasmus vagy tempus,
de ha azt halljuk, hogy görcs és idő, könnyebben megértjük.
Az hogy az elképzeléseinket közérthetően közöljük,
nem azt jelenti, hogy lebutítjuk.
Ahogy Einstein mondta, egyszerűsítsük le a dolgokat, amennyire lehet, de ne jobban.
Lehet a tudományról érhetően beszélni anélkül,
hogy túlságosan leegyszerűsítenénk azt.
Sokat segíthetnek ebben a példák, a történetek és a hasonlatok.
Ezek mind olyan eszközök, melyek felkelthetik érdeklődésünket a téma iránt.
És ha a munkájukról beszélnek, hagyják ki a "golyónyomokat", (Nevetés)
Elgondolkodtak már azon, miért pont "golyónyomnak" hívják ezeket?
(Nevetés)
Mit is csinál egy golyó? Öl, nem?
Ezek a pontok megölhetik az előadásunkat is. (Nevetés)
Egy ilyen dia nemcsak unalmas,
de túlságosan sokat kíván agyunk nyelvért felelős területétől,
ez pedig túl sok a befogadónak.
Ezzel szemben Genevieve Brown egyik mintadiája sokkal hatásosabb.
Azt mutatja be, hogy a trabekulák szerkezete olyan masszív,
hogy még az Eiffel-torony tervezőit is megihlették.
A trükk az, hogy a dián egyetlen könnyen értelmezhető mondatot használ,
mely támpontként szolgálhat, ha a közönség esetleg elveszti a fonalat,
a többi közlést képekkel illusztrálja, melyek jobban hatnak az érzékszerveinkre,
és segítik a téma jobb megértését.
Ez tehát néhány ötlet, ami segítség lehet abban, hogy ki tudjuk nyitni
a természet- és a mérnöki tudományok Csodaországához vezető ajtót.
Mivel a mérnökök, akikkel együtt dolgoztam, megtanítottak arra,
hogy ne veszítsem el a kapcsolatot a bennem élő tudóssal,
az eddigieket egy egyenletben szeretném összegezni. (Nevetés)
Vegyük tehát az adott tudományterületet,
vonjuk ki belőle a "golyónyomokat" és a szakkifejezéseket,
ezt osszuk el azzal, hogy mennyire fontos a mondanivalónk a közönség számára,
és mindezt szorozzuk meg a szenvedéllyel, amit a munkánk iránt érzünk.
Az eredmény egy tökéletes megértésen alapuló, fantasztikus párbeszéd lesz.
Így hát, kedves tudósok és mérnökök! Ha ezt az egyenletet megfejtették,
már nyugodtan mondhatnak okos dolgokat.
(Nevetés) (Taps)
Köszönöm.
(Taps)