El tudják képzelni, hogy nézett volna ki a TED szó
az ókori Római Birodalomban?
Szerintem valahogy így.
Egy mester napokig véste volna kőbe,
tűző napfényben.
És a középkorban?
Akkor egy szerzetes írta volna lúdtollal a cellájában
egyenként a betűket: T-E-D.
Nem is kell sokat visszamennünk, hogy lássuk,
hogy festenének ezek a betűk a nyolcvanas években?
Neonfényű feliratok lennének, furcsák, mint a frizuráink.
(Nevetés)
Ha ez az esemény gyerekekről szólna,
ilyen betűket választanék,
mintha élénk színű építőkockákból
raknánk össze.
Ha pedig szuperhősökről szólna,
akkor ilyet alkotnék,
amit a szerintem legnagyobb szuperhős ihletne:
Superman.
(Nevetés)
A betűk formái szólnak hozzánk.
Többet mesélnek el, mint amennyit leírnak.
Más-más korokba visznek el, értékeket közvetítenek,
történelmet mesélnek.
Ha belegondolunk, minden napunk tele van betűkkel.
Látjuk őket a busz elején, a pékség homlokzatán,
a klaviatúrán, amin írunk,
a mobiltelefonunkon,
és mindenütt.
Az emberiség kezdettől fogva szükségét érezte annak,
hogy képpé formálja a nyelvet.
Jó okunk volt erre,
mivel a nyelv a legfontosabb
kommunikációs eszközünk.
Ha nem is értjük, mit ír le egy szó,
láthatjuk azt, amit ki akar fejezni.
Egyes betűk arról mesélnek, hogy valami modern,
legalábbis az volt a hetvenes években.
Vannak betűk, melyek megerősítik
egy hely nagyságát és monumentalitását,
és csupa nagybetűvel fejezik ki ezt.
Más betűk nem tartós használatra készülnek,
és nem is kommunikációs céllal íródnak.
Vannak betűk, melyeket gyakorlatlan kézzel írnak,
ezekről akarva-akaratlanul elképzeljük, hogy nézhet ki a hely belül.
Amikor Berlinbe költöztem, saját bőrömön tapasztaltam,
milyen hatást gyakorolhat az írás mindennapi életünkre.
Ismeretlen városba érkeztem, és ez izgalmas, új élményt jelentett.
Idegen nyelven kellett feltalálnom magam,
ami néha nagyon frusztráló és kínos volt.
Időnként egy-egy buliban találtam magam,
egy pohár bort szorongattam anélkül,
hogy egyetlen szót is megértettem volna magam körül.
Persze mosolyogtam, mintha mindent értenék.
Nem éreztem képesnek magam arra, hogy kifejezzem, mit gondolok,
mit érzek,
mit hiszek.
Nemcsak a beszélgetéseket nem értettem,
az utcák tele voltak olyan plakátokkal, melyek szövegét el sem tudtam olvasni.
A betűk rajzolata azonban nyomra vezetett,
apró ablakot nyitottak,
melyen keresztül megértettem a beléjük zárt kicsiny történetet.
Felismertem azokat a helyeket, ahol fontos a hagyomány.
[Pékség Cukrászda Kávéház Étterem]
Vagy megértettem, amikor valaki jelezni akart nekem,
és éreztem, hogy itt jobb nem átkelni.
[Tilos az átjárás. A szülők felelősek gyermekeikért]
Azt is megértettem, ha valami örökre véget ért.
A betűk formái segítségével jobban megismertem a környezetemet,
és el tudtam igazodni a városban.
Nemrég Párizsban jártam,
és ott is hasonló élmények értek.
Már néhány napja ott voltam,
amikor valami finomságot kerestem, hogy hazavigyem.
Addig mentem, mendegéltem,
míg rá nem találtam a tökéletes pékségre.
Ez a jel mindent elárult.
[Pékség]
Még most is látom, elképzelem, ahogy a pékmester
minden egyes kenyérnek
olyan figyelmet szentel, mint a cégérfestő a szó minden egyes betűjének.
Látom, ahogy gyengéden és gondosan összegyúrja a tésztát
a szükséges hozzávalókból,
ugyanúgy, ahogy a cégérfestő lágy és pontos görbékkel
alakítja ki a betűk végeit.
Látom, ahogy a pékmester vékony lisztrétegre teszi a zsemléket,
hogy ne égjen le az aljuk.
Arra gondolok, ahogy a cégérfestő egyesével kemencébe teszi a csempéket,
vigyázva, nehogy megfusson a tinta.
A pékmester részletek iránti szeretetét tükrözi az a figyelem,
mellyel ez a cégér készült.
Meg sem kóstoljuk a kenyeret, már elképzeljük, milyen finom.
És tanúsítom: mennyei íze volt.
Tipográfus vagyok, az a munkám, hogy betűket rajzolgassak.
Gondos előkészületek, a hozzávalók pontos adagolása
és a részletek iránti rajongás kell hozzá,
akárcsak a kenyér elkészítéséhez.
Ábécénk a nyersanyagom, és egyszersmind a korlátom is.
A betűk alapvető szerkezete a játszóterem,
ahol az az egyetlen szabály, hogy a végén az olvasó
el tudja olvasni az üzenetet.
Hadd mutassam meg, hogyan dolgozom,
hogyan "gyúrom a kenyeremet".
Nemrég kaptam egy megrendelést: tervezzek borítót egy klasszikus könyvnek:
"Alice Csodaországban".
Alice beesik egy nyúlüregbe,
és abszurd utazásra indul egy fantasztikus világban. Emlékeznek?
Ez esetben a történet címe
a nyersanyagom.
Első látásra vannak olyan elemei, amik kevésbé fontosak,
és úgy dönthetek, hogy csökkentem a méretüket.
Például az elöljárószók kisebb méretűek lettek.
Aztán kipróbáltam néhány ötletet.
Mi lenne, ha a legszebb kézírásommal
fejezném ki a "csodát",
mindenfelé burjánzó cirádákkal és füzérekkel?
Vagy mi lenne, ha inkább abból indulnék ki, hogy ez klasszikus könyv,
és hagyományosabb betűtípusokkal dolgoznék,
mindent kicsit komolyabbra és merevebbre vennék,
mintha egy enciklopédia vagy egy antik könyv lenne?
Vagy mi lenne, ha azt nézném, hogy ez a könyv annyira szürreális,
mindkét világot összefognám egyetlen kompozícióban –
a merev és lágy betűk jól megférnek egymással ugyanabban a szerkezetben?
Ez az ötlet tetszik, el is kezdem részletesen kidolgozni.
Fogok egy új papírt, hogy kényelmesebb legyen a munka.
Felvázolok néhány segédvonalat,
így meghatározom a szerkezetet, ahol a szavak helye lesz.
Itt már elkezdhetem egyenként, alapos munkával
megformálni a betűket.
Mindegyikre elég időt szánok, közben nem tévesztem szem elől az egészet.
Gondosan kidolgozom a végeiket.
Szögletesek legyenek, vagy lekerekítsem?
Hegyesek legyenek, vagy kövérek és puhák?
Mindig több vázlatot készítek,
kipróbálom az ötleteimet, vagy váltogatom az elemeket.
És van egy pont, amikor a rajzból pontos alakzatok lesznek,
színesek, kitöltik a teret, és díszítő elemek kerülnek rájuk.
Alice, aki a "sztár", uralja a feliratot
a címlap tetején.
A háttérben a sok pont és vonal játéka segít nekem abban,
hogy elmondjam: ebben a történetben sok minden megesik,
és ránézésre olyan érzést kelt,
mintha a fejünk a felhők között lenne.
És persze ott van Alice, aki a Csodaországára tekint.
Miközben a cím betűit rajzolom, kicsit újraalkotom a szöveg hangulatát.
Hagyom, hogy az olvasó a kulcslyukon át bekukucskáljon a történetbe.
Ehhez megformáztam azokat az alapfogalmakat és ideákat,
amik már léteznek a képzeletünkben: az álom, a káosz és a csoda fogalmait.
A tipográfia és a betűk kinézete kicsit úgy működik, mint a gesztusok
és a hangszín.
Nem mindegy, hogy így mondjuk:
"A TEDxRíodelaPlata közönsége óriási", [Egykedvű hangon]
vagy: a TEDxRíodelaPlata közönsége óriási! [Lelkes hangon]
A gesztusok és a hangszín részei az üzenetnek.
A betűk megformálásával pontosabban meg tudom határozni,
mit és hogyan akarok közölni
a szó szerinti értelmen túl.
Kimondhatom a kedvenc csúnya szavamat virágos stílusban,
és beszélhetek a szerelemről egészen érzelgősen.
Beszélhetek keményen és hatásosan,
vagy lágy és lírai hangon.
Tudom érzékeltetni a különbséget Buenos Aires
és Berlin között,
mindkét várost igen jól ismerem.
Pontosan Berlinben történt,
ott lett színesebb, kifejezőbb a munkám,
ott tanultam meg igazán pontosan
történetet mesélni.
Mindaz, amit képtelen voltam kimondani
azokban a bulikban téblábolva és borospoharat szorongatva,
papírra vetve formákban és színekben kirobbant belőlem.
Anélkül, hogy tudtam volna: ez a nyelvi gátlás motorrá vált bennem,
ami olyan eszközök
tökéletesítését indította be,
melyekkel ki tudom fejezni magam.
Ha szóban nem tudom kimondani,
ebben a formában fejezem ki magam, és mesélek a világnak.
Azóta azon fáradozom, hogy megtaláljam saját hangom,
pontosan azzal a hangszínnel és gesztussal meséljem el a történetet, ahogyan akarom.
Se több, se kevesebb.
Ezért kombinálok színeket, textúrákat,
no meg a betűket, az egésznek a lényegét.
Ezért akarom mindig, hogy igazán szép,
különleges formájúak legyenek.
Betűk rajzolásával történeteket mesélni –
ez a munkám.
Ezzel akarok reakciót kiváltani az olvasóban,
felébreszteni valahogyan,
álmodozásra késztetni, izgalomba hozni őt.
Hiszem, hogy ha fontos az üzenet,
munkát és művészetet igényel.
És ha fontos az olvasó,
ő is megérdemli a szépséget és fantáziát.
(Taps)