Kada imate posao koji je dovoljno plaćen da pokriva osnovne potrebe,
račune i čak vam nešto ostane za trošenje,
pretpostavka je da ćete biti srećni,
ili, još bolje, ispunjeni.
Čini se nezamislivim da se probudiš i kažeš
da napuštaš takav posao u potrazi za strašću.
To je bila moja dilema pre šest godina.
Imala sam ležeran posao, živela komfornim životom,
i ljudi su očekivali od mene da budem ispunjena,
ali ja to nisam bila.
Postojalo je nešto u meni što je tražilo više.
Postojao je nesklad onoga što sam radila svakodnevno
i onoga do čega mi je bilo izuzetno stalo.
Zato sam rešila da dam otkaz
i istražim mogućnost da unesem tu strast u svoju svakodnevnicu.
A problem oko pronalaženja strasti
je da to nije baš jednostavno.
Čak ni za ljude sa novcem i diplomama.
I oni se bore da pronađu svoju strast.
I tako, eto mene sa 30 godina,
govorim kako sam pronašla svoju strast
i kako sam je pretvorila u karijeru.
Doslovce, ljudi su mi rekli,
"Ne pričaš o strasti sve dok ne zaradiš dovoljno novca -
(Smeh)
ili bar dok nisi spreman za penziju."
Jer postoji zamisao da je samoopažanje
i nalaženje onoga što nam pruža zadovoljstvo i ispunjava nas
luksuz u kome samo bogati mogu da uživaju,
ili zadovoljstvo kome samo penzioneri mogu da se prepuste.
Što me je navelo da se zapitam:
Da li je strast samo za bogate
ili iskustvo u kome samo penzioneri mogu uživati?
Mnogi od nas su navedeni da veruju
da je život trka za opstanak.
Uslovljeni smo da vidimo sebe kao preživele
koji moraju učiniti sve u svojoj moći da opstanu.
U Africi nas odgajaju da idemo u školu, da učimo i da je završimo,
u nadi da ćemo dobiti posao posle.
Ako ga dobijete, držite ga se bez obzira koliko ničemu ne valja.
(Smeh)
Dok ne dobijete bolju ponudu ili vas pošalju u penziju.
Kao neko ko je napustio školu,
znala sam da nemam nikakvih povlastica.
Svaka prilika je bila privilegija.
Tako da kada sam razmišljala o napuštanju,
bio je to veliki rizik.
Pružene su mi dve alternative
koje su najpopularnije u Africi.
Prva je da se upišem na bilo koji kurs u zanatskoj školi i da ga završim.
Moja druga opcija, da prihvatim bilo kakav posao,
bez obzira na uslove rada,
i da radim.
To verovatno objašnjava zašto imamo toliko mladih ljudi
koji su postali žrtve trgovine ljudima u potrazi za boljim životom.
Odlučila sam se za prvu opciju.
Posetila sam nekoliko zanatskih škola
u nadi da ću pronaći kurs koji će biti u skladu sa mojom ličnošću,
mojim snovima i aspiracijama.
Bila sam razočarana kada sam saznala da nema mesta za nepodobne poput mene
u ovim institucijama.
Obrazovni sistem u mnogim delovima sveta
je sazdan oko unapred odabranih opcija
gde se od mladih očekuje da se uklope ili rizikuju da postanu nepodobni.
I tako, tokom školovanja, odgajana sam i uslovljavana
da razmišljam pravolinijski i da se držim te linije.
Ali kada sam sve napustila, otkrila sam svet pun mogućnosti.
Znala sam da mogu biti bilo šta, da mogu da učim bilo šta,
te sam koristila besplatne onlajn kurseve.
Tako sam izgradila svoj CV, našla posao
i radila osam godina.
I nakon osam godina,
rekla sam sebi da život mora biti više
od prostog prolaska kroz životne rutine.
Tako sam 2014. godine osnovala organizaciju pod imenom "Kjusa" (Kyusa)
gde radimo sa omladinom bez škole
da ih osposobimo da pretvore svoje strasti
u isplative, nadogradive i održive biznise.
Sada, kada govorimo o strasti,
jedno od najčešćih pitanja koja ljudi postavljaju je "Šta je strast?
Kako da je pronađem?"
I najprostije definisano,
strast je skup tvojih životnih iskustava
koja ti daju najdublji osećaj ispunjenosti.
Da bi identifikovao strast, treba da pogledaš unutar sebe.
Koristimo dva reflektivna pitanja.
Prvo pitanje koje upitamo je:
"Kad bi imao sve vreme i novac ovog sveta,
kako bi to vreme provodio?"
Zvuči kao vrlo jednostavno pitanje,
ali dosta ljudi teško dolazi do odgovora,
jer nikada nisu o tome razmišljali.
Drugo pitanje koje pitamo je:
"Šta te čini srećnim
ili ti daje najdublji osećaj ispunjenosti?"
Sada, pretpostavili biste da svi znamo šta nas čini srećnima,
ali jednako je interesantno uočiti da mnogo ljudi nema predstavu
šta ih čini srećnima,
jer su toliko zauzeti svojim životnim rutinama
da nikada nisu zastali da pogledaju unutar sebe.
Tako su identifikovanje onoga što nam daje dubok osećaj ispunjenosti
i onoga što nam daje duboko zadovoljstvo
zamisli koje nas upućuju ka našoj strasti.
I ako ste se zapitali
koji su vaši odgovori na ta dva pitanja,
pozivam vas da ih se setite kasnije i razmislite o njima.
Ipak, takođe sam svesna
da strast sama po sebi ne može garantovati uspeh u životu.
Treba da podvučem
da svaka strast ne može postati karijera.
Da bi strast postala karijera,
mora se spojiti sa pravim setom veština, uslovima i pozicioniranjem.
Tako da, kada navedemo mlade da se bave samoopažanjem,
pitamo ih i koje veštine poseduju,
koji su im talenti, koja su im iskustva
koja mogu koristiti da izgrade svoju nišu na tržištu.
Više od toga, pratimo i tržišne trendove,
jer nije bitno koliko nešto volite ili u tome uživate.
Ako nikome nije potrebno ili niko ne želi za to da plati,
ne može postati karijera.
To je samo hobi.
I treće na šta gledamo je kako sebe pozicionirate.
Ko vam je ciljna grupa? Kome želite prodati?
Zašto bi oni želeli da kupe od vas?
I tako kombinacija tri elementa vam omogućava da se razvijete
od jednostavne strasti ka biznisu.
Mnogo naših mladih su bili u mogućnosti da pretoče svoje ideje
i žarke želje u profitabilne biznise
ili društvena preduzetništva.
Oni ne samo da stvaraju poslove,
već rešavaju izazove društva.
Podeliću sa vama dva primera.
Jedan od njih je Ester.
Srela sam Ester pre dve godine.
Nije pohađala školu već dve godine,
i bila je time duboko pogođena.
Kao rezultat, zapala je duboku depresiju
do te mere da je pokušala da oduzme sebi život nekoliko puta.
Prijatelji i porodica nisu znali šta da učine za nju.
Samo su se molili za nju.
Kada sam upoznala Ester i počela da razgovoram sa njom,
upitala sam je jednostavno pitanje.
Rekla sam: "Kada bi imala sve vreme i novac ovog sveta,
šta bi radila?"
Bez razmišljanja ili oklevanja,
oči su joj zasijale i počela je da mi priča
kako bi volela da promeni živote mladih.
Želela je da povrati nadu i dostojanstvo drugim tinejdžerima
pomažući im da donose informisane odluke o životu.
Bila sam ubeđena da je goruća želja u njoj
neugasiva.
I tako smo radili sa Ester da sastavimo okvir rada oko ove želje.
Danas u svom selu, ona vodi društvenu organizaciju,
dižući svest o zloupotrebi supstanci, mentalnom i reproduktivnom zdravlju
i pomaže drugima koji napuste školu da steknu zanatske veštine
da bi mogli da zarađuju za sebe.
Ester je napunila dvadeset ove godine,
i zadnje dve godine organizuje godišnji tinejdžerski festival
koji okuplja preko 500 tinejdžera.
(Aplauz)
Mlade ljude koji su u mogućnosti da se povežu i sarađuju
na raznim projektima,
ali još bitnije, da upoznaju profesionalce koje inače ne bi nikada sreli.
Sve ovo je gradila devojka koja je mislila da joj nema mesta u svetu,
da bez obrazovanja neće ništa postići.
Ali introspekcijom i iskorišćavanjem te goruće želje,
podizanjem strukture oko nje,
ona je postala model koji ne samo da je promenio njen život
već menja živote stotinama mladih svake godine.
Moj drugi primer je Musa.
Musa je prirodno nadaren umetnik.
On bi pogledao bilo koji dizajn i replicirao ga sa lakoćom.
On nastoji da prepozna tu veštinu u sebi.
Kada sam srela Musu, bavio se raznim zanatima -
torbama, kaiševima, novčanicima -
ali je to više bilo honorarno zanimanje.
Ili ponekad, ako bi bio u besparici, a trebala mu je brza zarada,
onda bi napravio svoj dizajn i prodao ga.
Ali nikada nije o tome razmišljao kao o biznisu.
Počeli smo da radimo sa Musom,
pomažući mu da promeni način razmišljanja sa hobija ka biznisu
i da počne da razmišlja kako može da pravi proizvode za prodaju
i da čak može da raširi biznis.
Musa pravi neke od najneverovatnijih torbi koje sam ikada videla,
i tokom zadnje godine Musin biznis je porastao.
Prepoznat je na mnogim mestima.
Trenutno priča o izvozu u razvijene zemlje.
Musa je, kao svako ko napusti školu,
verovao da bez akademskih akreditacija,
neće nikada od njega biti ništa.
Mislio je da njegov talenat ne vredi
prosto jer nije imao akademski papir kao potvrdu.
Ali introspekcijom i spoznajom da je ono što poseduje najveća vrednost
i uz podršku da pretoči to u biznis,
on ne samo da živi - on uspeva.
Introspekcija može biti zastrašujuća,
naročito ako to činiš prvi put.
Ali istina je da nikada ne počneš istinski živeti
dok ne naučiš da živiš iznutra ka van.
Da bismo otključali potencijal, treba da pogledamo unutar sebe
i identifikujemo šta nam to pruža dubok osećaj ispunjenosti,
stvari koje nam daju najdublju radost,
a potom ih utkati u šablone naše svakodnevnice.
Tako čineći, prestajemo da radimo i počinjemo da živimo.
Istina življenja je da nikada ne morate da odete u penziju ili da date otkaz.
(Smeh)
(Aplauz)
I dok razmišljate o otključavanju potencijala za sebe,
za našu omladinu, za našu decu,
hajde da ih ne uslovljavamo da gledaju prema van,
nego ih uslovimo da gledaju prema unutra,
da izmame iz sebe ko su i to pretoče u svoj svakodnevni posao.
Kada prestanete da radite i počnete da živite,
kada strast postane karijera,
ne samo da postajete nenadmašni,
postanete nezadrživi.
Hvala.
(Aplauz)