Ha a fizetésük elég, hogy fedezze alapvető szükségleteiket, számláikat,
sőt marad némi pénzük is, hogy elköltsék,
mások azt feltételezik, hogy boldogok,
vagy ami még jobb, elégedettek.
Hihetetlennek tűnhet, hogy egy nap azt mondják,
otthagyják ezt az állást, hogy szenvedélyüknek éljenek.
Én is ezzel a dilemmával néztem szembe hat éve.
Kényelmes állásom, kényelmes életem volt,
az emberek azt hitték, elégedett vagyok,
de nem voltam.
Egy részem többet akart.
Volt némi ellentmondás aközött, amit napi szinten tettem,
és ami igazán érdekelt.
Így aztán úgy döntöttem, kilépek és rájövök,
hogyan hozhatnám be ezt a szenvedélyt a mindennapjaimba.
A helyzet az, rájönni, mi a szenvedélyünk,
nem is olyan egyszerű.
Még tehetős, tanult emberek is nehezen tudják beazonosítani,
mi is a szenvedélyük.
Itt voltam harminc évesen, és arról beszéltem,
hogy megtalálom a szenvedélyem,
és karriert építek rá.
Szó szerint megkaptam:
"Amíg nincs elég pénzed, nem számít a szenvedély –
(Nevetés)
vagy legalábbis, míg nem mehetsz nyugdíjba."
Mert úgy vélekednek, hogy magunkba nézni,
megtalálni a nekünk örömet adó, a minket elégedetté tévő dolgokat
olyan luxus, amelyet csak a gazdagok engedhetnek meg maguknak,
vagy olyan élvezet, amely csak a nyugdíjasoknak jár.
Ez elgondolkodtatott:
a szenvedély tényleg csak a gazdagoké,
vagy olyan élmény, amelyet csak a nyugdíjasok élhetnek át?
Sokan közülünk ott tartanak,
hogy az élet túlélési verseny.
Úgy kondicionáltak minket, hogy túlélőkként lássuk magunkat,
akiknek minden tőlük telhetőt meg kell tenniük a túlélésért.
Afrikában arra neveltek minket, járjunk iskolába, magoljunk, menjünk át,
mert így reményünk lesz munkát kapni utána.
Ha pedig kapunk, ragaszkodjunk hozzá, nem számít, mennyire szívás az egész.
(Nevetés)
Míg nincs jobb lehetőségünk, vagy nyugdíjba nem megyünk.
Mivel kimaradtam az iskolából,
tudtam, hogy semmire sem vagyok jogosult.
Minden lehetőség kiváltság volt.
Így a kilépést fontolgatni
nagy kockázat volt.
Két lehetőségem volt,
amelyek a legnépszerűbbek Afrikában.
Jelentkezni valami szakiskolai oktatásra, és végigcsinálni.
A másik, hogy beálljak akármilyen munkába,
nem számítanak a munkakörülmények,
és dolgozzak.
Valószínű emiatt esik emberkereskedők áldozatául nálunk sok,
valami jobbra vágyó fiatal.
Az első lehetőséget választottam.
Megnéztem néhány szakiskolát,
remélve, hogy találok olyan tanfolyamot, amely megfelel a személyiségemnek,
az álmaimnak és a törekvéseimnek.
Csalódottan tapasztaltam, hogy az olyan fekete bárányoknak, mint én,
nincs helyük ezekben az intézményekben.
A világ számos táján az oktatási rendszereket
bizonyos előre meghatározott lehetőségek köré építik,
amelyeknek a fiatalok vagy megfelelnek, vagy kirekesztődnek.
Az iskolaévek alatt arra neveltek,
hogy úgy gondolkodjak, mint mások, és maradjak a kitaposott úton.
Amikor kiléptem, lehetőségek tárháza nyílt meg előttem.
Tudtam, bármi lehetek, bármit tanulhatok,
így kihasználtam az ingyenes kurzusokat.
Így raktam össze az önéletrajzom, így helyezkedtem el,
s dolgoztam nyolc évig.
Nyolc év után
azt mondtam, többről kell szóljon az élet,
mint a mindennapos rutinok.
Így 2014-ben Kyusa néven alapítottam egy szervezetet,
ahol iskolából kimaradt fiatalokkal azon dolgozunk,
hogy szenvedélyüket hasznot hozó, bővíthető és fenntartható
üzleti tevékenységbe fektessük.
Na most, ha szenvedélyről beszélünk,
az egyik alapvető kérdés, amit az emberek feltesznek: "Mi a szenvedély?
Hogyan találhatok egyáltalán rá?"
A legegyszerűbb megfogalmazás,
hogy a szenvedély az élettapasztalatok gyűjteménye,
amely mély elégedettséget okoz.
Hogy rájöjjenek, mi a szenvedélyük, magukba kell nézzenek.
Két elgondolkodtató kérdést teszünk ezért fel.
Az első:
"Ha a világ minden pénze és ideje az öné lenne,
mivel ütné el az idejét?"
Egyszerű kérdésnek tűnik,
de sok embernek nehézséget okoz megválaszolni,
mert sosem gondolkodtak még el erről.
A második kérdés:
"Mi teszi önt boldoggá,
mi tölti el mély megelégedéssel?"
Nos, azt gondolhatnánk, mind tudjuk, mi tesz bennünket boldoggá,
de érdekes, hogy sok embernek fogalma sincs,
mi teszi őket boldoggá,
mert túlságosan leköti őket a mindennapi rutin,
sosem álltak meg, hogy magukba nézzenek.
Így aztán ha meghatározzuk a dolgokat, amik megelégedéssel töltenek el,
amelyek nagy örömet okoznak,
e gondolatok indítanak el minket a szenvedélyünkhöz vezető úton.
Ha az járna a fejükben,
hogyan válaszolnák meg e két kérdést, kérem,
hogy később gondolkodjanak el erről a két kérdésről.
Ugyanakkor tisztában vagyok vele,
hogy a szenvedély önmagában nem garantálja a sikert az életben.
Megjegyezném,
hogy nem minden szenvedélyre lehet karriert építeni.
Ahhoz, hogy a szenvedélyünkre karriert építsünk,
megfelelő képességek, felkészülés és pozicionálás szükséges.
Így ha azt kérjük a fiataloktól, nézzenek magukba,
azt is megkérdezzük, milyen képességeik vannak,
mihez van tehetségük, milyen tapasztalatokkal bírnak,
amelyek segíthetnek betölteni egy piaci rést.
Ennél többet is teszünk: figyeljük a piaci trendeket,
mert nem számít, mennyire szeretik és élvezik:
ha senki nem kér belőle, vagy nem akar fizetni érte,
nem lehet rá karriert építeni.
Akkor az csak egy hobbi.
A harmadik dolog, amit megnézünk: hogyan pozicionálják magukat?
Kit céloznak meg? Kik a potenciális vevőik?
Miért akarnának pont tőlük venni?
E három dolog kombinációja segít, hogy a szenvedélyükből
üzleti tevékenységet hozzanak létre.
E fiatalemberek közül sokan virágzó üzleti tevékenységgé
vagy társadalmi vállalkozássá alakították ötleteiket
és a bennük égő vágyakat,
és nemcsak munkahelyeket teremtenek,
hanem társadalmi problémákat oldanak meg.
Két példát fogok megosztani önökkel.
Az egyik Esther.
Két éve találkoztam vele.
Két éve maradt ki az iskolából,
és ez nagyon megviselte.
Komoly depresszióba esett,
néhányszor öngyilkosságot is megkísérelt.
A barátai és a családja tehetetlen volt.
Egyszerűen imádkoztak érte.
Amikor Estherrel találkoztam, és beszélgetni kezdtünk,
egy egyszerű kérdést tettem fel neki.
Azt mondtam: "Ha a világ minden ideje és pénze a tiéd volna,
mit tennél?"
Gondolkodás nélkül, azonnal fény gyúlt a szemében,
és mesélni kezdett,
hogyan akarja megváltoztatni a fiatalok életét.
Vissza akarta adni a reményt és méltóságot más kamaszoknak úgy,
hogy segít nekik tájékozódni és döntést hozni az életről.
Biztos voltam benne, hogy a benne égő vágy
kiolthatatlan.
Így Estherrel elkezdtünk keretet adni a vágyának.
Ma társadalmi vállalkozása van a falujában, amely a droghasználatról,
a szellemi és reprodukciós egészségről ad tájékoztatást,
és segíti az iskolából kimaradtakat, hogy szakmát szerezzenek,
azzal pedig megélhetésre tegyenek szert.
Esther idén lett 20 éves,
és az elmúlt két évben évenkénti összejövetelt szervezett kamaszoknak,
amelyen több mint 500-an vettek részt.
(Taps)
Fiatalok, akik együtt dolgozhatnak különböző projekteken,
kapcsolatokat építhetnek,
szakemberekkel találkozhatnak, amire amúgy nem lenne esélyük, és ez még fontosabb.
Mindezt egy olyan lány szervezte, aki azt hitte, nincs helye a világban,
hogy végzettség nélkül sosem fog elérni semmit.
Ám befelé tekintve, felfedve a benne égő vágyat,
majd keretet adva neki
olyan modellt hoztunk létre, amely nemcsak az ő életén változtatott,
hanem több száz fiatal ember életén változtat minden évben.
A másik példám Musa.
Musa született művésztehetség.
Az a fajta, aki ránéz egy mintára, és könnyedén lemásolja.
Keresi a lehetőséget, hogy kiaknázza ezt a képességét.
Amikor találkoztam Musával, kézműves dolgokat készített –
táskákat, öveket, pénztárcákat –,
ám inkább csak részmunkaidőben.
Néha, ha igazán le volt égve, és gyorsan pénzre volt szüksége,
előállt valami új tervvel, és eladta.
Ám sosem gondolt arra, hogy ebből éljen meg.
Elkezdtünk Musával foglalkozni,
átalakítani a gondolkodásmódját, hogy hobbi helyett üzletben gondolkodjék,
és újragondolja, hogyan tudna eladható termékeket készíteni,
sőt bővíteni az üzletét.
Musa a legcsodálatosabb táskákat készíti, amiket volt szerencsém látni,
és az elmúlt évben a vállalkozása gyarapodott.
Sok helyütt felfigyeltek rá.
Jelenleg a fejlett országokba történő exportálást tervezgeti.
Musa azt hitte,
mint más, iskolából kimaradó,
hogy iskolai végzettség nélkül semmit nem érhet el.
Úgy hitte, hogy adottsága semmiség,
egyszerűen, mert nem volt végzettséget igazoló papírja.
Ám azzal, hogy magába nézett, hogy rájöttünk, amije van, mekkora kincs,
és támogattuk, hogy üzletet csináljon belőle,
nemcsak él, de jól is boldogul.
Az a helyzet, hogy magunkba nézni ijesztő lehet,
főleg, ha valaki először csinál ilyesmit.
Az igazság az, hogy addig nem élünk igazán,
míg meg nem ismerjük, és nem kezdjük el követni az álmainkat.
A lehetőségek kiaknázásához magunkba kell nézzünk, hogy rájöjjünk,
mely dolgok töltenek el megelégedéssel,
mely dolgok okoznak örömet,
majd építsük bele a mindennapjainkba.
Ha így teszünk, munka helyett elkezdünk élni.
Az élettel pedig az a helyzet, hogy sosem kell nyugdíjba mennünk vagy felmondanunk.
(Nevetés)
(Taps)
Ha a lehetőségek kiaknázásáról gondolkodnak
fiataljaink, gyerekeink kapcsán,
ne a kitekintésre tanítsák őket,
hanem arra, hogy magukba nézzenek,
valósítsák meg önmagukat, tegyék ezt mindennapi tevékenységük részévé.
Ha munka helyett élni kezdenek,
ha szenvedélyük lesz a karrierjük,
nemcsak kiemelkednek,
hanem megállíthatatlanok lesznek.
Köszönöm.
(Taps)