Trăim într-o lume foarte ocupată.
Ritmul vieții e adesea nebun, mintea e mereu ocupată
și tot timpul facem ceva.
Aș vrea să vă gândiți puțin:
când a fost ultima dată când nu ați făcut nimic?
Doar 10 minute, nederanjați de nimic?
Când spun „nimic”, chiar vorbesc serios.
Adică, fără emailuri, SMS-uri, internet
televizor, chat, mâncare, cărți,
fără să vă gândiți la trecut
sau la viitor.
Pur și simplu, nu faceți nimic.
Văd multe fețe nedumerite.
(Râsete)
Probabil e un lucru care vă dă de gândit.
Dar e un lucru extraordinar, nu?
Vorbim despre mintea noastră,
cea mai de preț resursă, prin intermediul căreia
experimentăm fiecare moment al vieții noastre,
mintea pe care ne bazăm
să fim fericiți, mulțumiți, stabili emoțional ca indivizi
și în același timp blânzi, grijulii
și atenți în relațiile noastre cu ceilalți.
E aceeași minte de care depindem
să fim concentrați, creativi, spontani
și să avem cel mai bun randament în tot ce facem.
Dar nu ne ocupăm deloc de ea.
Petrecem mai mult timp având grijă de mașină,
de haine, îngrijindu-ne părul --
ok, poate nu părul, dar înțelegeți ideea.
Rezultatul e că devenim stresați.
Mintea zbârnâie ca o mașină de spălat,
se agită continuu, emoții confuze se perindă
și nu știm cum să reacționăm.
Trist e că suntem atât de distrași
încât nu mai suntem prezenți în lumea în care trăim.
Nu vedem lucrurile cele mai importante pentru noi
și ce e mai grav e că toată lumea presupune
că așa e viața, deci trebuie să continuăm așa.
Dar nu e deloc așa.
Aveam 11 ani când am fost
la primul meu curs de meditație.
Credeți-mă, aveam în cap toate stereotipurile posibile:
statul pe podea cu picioarele încrucișate,
tămâia, ceaiul de ierburi, vegetarienii, tot tacâmul,
dar mama se ducea și eram intrigat, așa că m-am dus și eu cu ea.
Văzusem și câteva filme kung fu
și credeam în sinea mea că aș putea învăța să zbor --
eram foarte naiv la vremea aceea.
Pe când eram acolo, ca mulți oameni presupun,
credeam că asta nu e decât aspirină pentru minte.
Ești stresat, meditezi puțin.
Nu credeam că poate acționa preventiv
până am împlinit 20 de ani, când în viața mea
s-au succedat rapid o serie de lucruri
serioase care mi-au dat viața peste cap
și dintr-o dată am fost inundat de gânduri,
emoții dificil de digerat, nu știam ce să fac.
Cum înăbușeam unul,
altul revenea iar la suprafață.
A fost o perioadă extrem de stresantă.
Cred că fiecare reacționează diferit la stres.
Unii se îngroapă în muncă,
bucuroși că se gândesc la altceva.
Alții se îndreaptă către prieteni, familie pentru sprijin.
Alții devin dependenți de alcool sau medicamente.
Eu am ales să devin călugăr.
Am abandonat facultatea, m-am dus în munții Himalaya,
m-am călugărit și am început să studiez meditația.
Sunt adesea întrebat ce am învățat în acea perioadă.
Evident, unele lucruri s-au schimbat.
Să fim serioși, celibatul monahal
schimbă o serie de lucruri.
Dar schimbarea a fost mult mai intensă.
Am învățat să apreciez și să înțeleg
mult mai bine momentul prezent.
Asta înseamnă să nu mă pierd în gânduri,
să îmi mențin atenția,
să nu fiu copleșit de emoții puternice,
ci să învăț cum să trăiesc în prezent, aici și acum,
să fiu atent, prezent.
Cred că acordăm prea puțină atenție prezentului.
Sună banal, dar petrecem mult prea puțin timp
trăind în prezent, de aceea devine ceva extraordinar.
Recent s-a făcut o cercetare la Harvard
care susține că mintea noastră
e pierdută în gânduri în circa 47% din timp.
47% din timp.
Iar această rătăcire a minții
e o cauză directă a tristeții.
Nu trăim foarte mult oricum,
dar să ne petrecem jumătate din viață pierduți în gânduri
și potențial destul de nefericiți,
nu știu, pare puțin tragic,
mai ales când putem face ceva în legătură cu asta,
când există o tehnică eficientă, practică, fezabilă,
dovedită științific
care permite minții să fie mai sănătoasă,
mai vigilentă și mai puțin distrasă.
Și frumusețea acestei metode
e că nu necesită decât 10 minute zilnic,
dar ne influențează toată viața.
Însă trebuie să știm cum să procedăm.
Avem nevoie de exercițiu, de un cadru
pentru a învăța să fim prezenți.
În esență, ăsta e rolul meditației.
Ne familiarizează cu momentul prezent.
Dar trebuie să știm cum să medităm corect
pentru a benefica la maxim de efectele ei.
Iată rolul acestor obiecte, în caz că vă întrebați,
fiindcă majoritatea oamenilor presupun
că meditația vizează doar oprirea gândurilor,
îndepărtarea emoțiilor, oarecum controlul minții,
dar realitatea e alta.
Meditația înseamnă să pășim înapoi,
să observăm clar
cum gândurile și emoțiile vin și pleacă,
fără să judecăm, păstrându-ne mintea relaxată, atentă.
De exemplu, chiar acum
dacă mă concentrez prea tare pe mingii,
nu pot să mă relaxez și să vă vorbesc în același timp.
Dacă mă relaxez prea mult vorbind cu voi,
nu mă pot concentra asupra mingilor. Le voi scăpa.
În viață, ca și în meditație, există momente
când concentrarea e un pic prea intensă
și viața devine cam așa.
E un mod neplăcut să ne trăim viața
fiind atât de încordați și stresați.
Alteori, ridicăm prea mult piciorul de pe accelerație
și lucrurile iau forma asta.
Desigur, când medităm
vom ațipi uneori.
Dar căutăm un echilibru, o stare de relaxare atentă
când putem permite gândurilor să vină și să plece
fără implicarea obișnuită.
Când învățăm să fim prezenți
suntem adesea distrași de un gând.
Să presupunem că e un gând care provoacă neliniște.
Totul merge bine și dintr-o dată apare acel gând.
Ne spunem: „Oh, nu știam că sunt neliniștit din cauza asta.”
Reluați meditația și repetați: „Oh, sunt îngrijorat.
Chiar sunt neliniștit.”
Și înainte să vă dați seama
vă neliniștește gândul de a fi neliniștit.
E o nebunie. Dar facem cu toții asta tot timpul,
în fiecare zi.
Dacă vă gândiți la ultima dată, nu știu,
aveați un dinte care se mișca.
Știți că se mișcă și că doare.
Dar ce faceți la fiecare 20-30 de secunde?
Aoleu, doare! Și astfel accentuați ideea, nu?
Și continuăm să ne spunem asta tot timpul.
Doar învățând să ne observăm mintea
putem să începem să renunțăm
la aceste povești și tipare de gândire.
Când te așezi și observi astfel mintea,
vezi numeroase alte tipare.
Poate observi o minte care chiar e neliniștită --
tot timpul.
Să nu fiți surprinși dacă apare o stare de agitație în corp,
când nu faceți nimic, mintea se agită.
Veți găsi o minte foarte monotonă
și plictisitoare, care e aproape mecanică,
urmează ciclul trezire,
mers la muncă, masă, somn, trezire, muncă.
Sau poate e chiar acel gând enervant
care se tot plimbă prin minte.
Orice ar fi, meditația oferă
oportunitatea, potențialul de a observa
și a câștiga o altă perspectivă
pentru a vedea că lucrurile nu sunt mereu cum par.
Nu putem schimba
toate lucrurile mărunte din viață,
dar putem schimba modul în care le percepem.
Iată potențialul meditației, al prezentului.
Nu trebuie să ardeți tămâie
și chiar nu trebuie să stați așezați pe podea.
Nu e nevoie decât de 10 minute zilnic
pentru a observa, a vă familiariza cu prezentul
și a crește gradul vostru de concentrare,
calm și claritate în viață.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)