Я живописець.
Я роблю великі фігуративні картини,
що значить, я малюю людей,
як тут.
Але я сьогодні тут, щоб розповісти вам про дещо особисте,
що змінило мою роботу і мою точку зору.
Це дещо, через що ми всі проходимо,
і я сподіваюсь, що мій досвід буде для когось корисним.
Щоб дати Вам деяке уявлення про мене, я зростала наймолодшою з восьми дітей.
Так, в моїй родині вісім дітей.
У мене є шість старших братів і сестра.
Щоб дати вам відчути, що це таке,
коли моя сім'я вирушала у відпустку,
у нас був автобус.
(Сміх)
Моя супермама возила нас по всьому місту
на наші різноманітні позашкільні секції --
не в автобусі.
У нас теж був звичайний автомобіль.
Вона водила мене на уроки мистецтва,
і не лише на один чи два.
Вона водила мене на кожні доступні уроки мистецтва з 8 до 16 років,
тому що це все, що я хотіла робити.
Вона навіть взяла урок зі мною в Нью-Йорку.
Тож будучи наймолодшою з восьми, я дізналась кілька навичок виживання.
Правило номер один:
не дозволяйте свому старшому братові бачити, як ви робите дурниці.
Так що я навчилась бути спокійною, акуратною
й обережною, щоб дотримуватись правил і не виділятись.
Але в малювюванні я встановлювала власні правила.
Це був мій особистий світ.
Ще у 14 років я знала, що дійсно хочу бути живописцем.
Я планувала працювати офіціанткою для підтримки свого мистецтва.
Тож я продовжувала відточувати свої навички.
Я пішла в аспірантуру і стала доктором мистецтв,
і під час мого першого сольного шоу мій брат запитав мене:
«Що означають всі ці червоні крапки поруч із картинами?"
Ніхто не був здивований більше за мене.
Червоні крапки означали, що картини були продані,
і що я була у змозі заплатити за квартиру
живописом.
І хоча моя квартира мала чотири електричні розетки,
і я не могла використовувати мікрохвильовку і тостер водночас,
але все ж, я могла заплатити за квартиру.
Тож я була дуже щаслива.
Ось картина з того часу.
Я хотіла, щоб вона була якомога більш реалістичною.
Вона мала бути конкретною і правдоподібною.
Це було місце, де я була ізольована і мала тотальний контроль.
З тих пір я зробила кар'єру, малюючи людей у воді.
Ванні і душові були ідеальним замкнутим середовищем.
Це було інтимно і приватно,
а вода була тим складним викликом, що займав мене десять років.
Я зробила близько 200 таких картин,
деякі з них від 6 до 8 футів,
як ця.
Для цієї картини я змішала борошно з водою, щоб зробити її каламутною,
розлила рослинну олію по поверхні,
і розташувала там дівчину,
і коли я виставила світло,
це було так красиво, що я не могла чекати, щоб зобразити це.
Мене вела ця імпульсивна допитливість,
завжди у пошуку, щоб додати щось нове:
вініл, пару, скло.
Одного разу я нанесла весь цей вазелін на мою голову та волосся
просто, щоб подивитися, як це буде виглядати.
Не робіть цього.
(Сміх)
Так що все було добре.
Я знаходила свій шлях.
Я була готова і мотивована,
в оточенні художників,
які завжди проводили відкриття і заходи.
Я досягла деякого успіху й визнання,
і я переїхала у квартиру з більш, ніж чотирма розетками.
Ми з мамою говорили допізна,
розповідаючи про наші останні ідеї і надихаючи один одного.
Вона робила чудову кераміку.
У мене є друг на ім'я Бо, який зробив цю картину,
де ми з його дружиною танцюємо на березі океану,
і він назвав її "Світлі Роки".
Я запитала його, що це значить, і він сказав:
"Ну, це коли ти увійшов до зрілого віку, ти вже не дитина,
але ти все ще не обтяжений життєвими обов'язками."
Це було воно. Це були Світлі Роки.
8 жовтня 2011 року
Світлі Роки добігли кінця.
Моїй мамі діагностували рак легенів.
Він поширився на її кістки, і він був у її мозку.
Коли вона сказала мені це, я впала на коліна.
Вони просто підкосились.
Коли я взяла себе в руки, і я подивилася на неї,
я зрозуміла, що йдеться не про мене.
Йдеться про пошук шляхів, щоб допомогти їй.
Мій батько лікар,
і таким чином у нас була велика перевага, що він усім займався.
Він зробив прекрасну роботу, дбаючи про неї.
Але я теж хотіла зробити все, що могла, щоб допомогти,
тому я хотіла спробувати все.
Ми всі хотіли.
Я досліджувала альтернативні ліки,
дієти, лікування соками, голковколювання.
Нарешті, я запитала її:
"Це те, що ти хочеш від мене?"
І вона сказала: "Ні"
Вона сказала: "Заспокойся. Я буду потребувати тебе пізніше."
Вона знала, що відбувається,
і вона знала, що лікарі
та експерти, та Інтернет не знали:
як саме вона хотіла пройти через це.
Мені треба було лише запитати її.
Я зрозуміла, що якби спробувала це виправити,
я б все пропустила.
Тож я просто почала бути з нею,
що б це не означало, і яка б не була ситуація,
просто дійсно слухала її.
Якщо раніше я пручалася, то тепер я поступилася.
відмовившись від спроби контролювати неконтрольоване,
і просто була там із нею.
Час уповільнився,
і дата не мала значення.
Ми розробили процедуру.
Щодня рано-вранці я забиралася в її ліжко та спала з нею.
Мій брат приїздив на сніданок,
і ми були раді чути його машину, що їде під'їзною дорогою.
Я допомагала їй вставати, брала її за обидві руки
і допомагала їй пройти до кухні.
У неї було це величезне горнятко, яке вона зробила,
і з якого полюбляла пити свою каву,
і вона любила ірландський хліб на сніданок.
Потім був душ,
і вона це любила.
Вона любила теплу воду,
тож я зробила все так комфортно, як могла,
як спа.
Моя сестра іноді допомагала.
У нас були теплі рушники
і капці, готові негайно,
тому їй ніколи не було холодно, ні на мить.
Я сушила її волосся.
Мої брати приходили вечорами і привозили своїх дітей,
і це було головним моментом її дня.
Згодом ми почали використовувати інвалідне крісло,
і вона не дуже хотіла їсти.
Вона використовувала найменшу філіжанку, яку ми змогли знайти, щоб пити свою каву.
Я вже не могла доглядати її самостійно,
і ми найняли помічника, щоб помогти мені з душем.
Ці прості щоденні заходи
стали нашим священним ритуалом,
і ми повторювали його день за днем,
поки рак ріс.
Це було принизливо і боляче,
і саме там, де я хотіла бути.
Ми назвали цей час "красивий жах".
Вона померла 26 жовтня 2012 року.
Це сталось через рік і три тижні після діагнозу.
Вона пішла.
Мої брати, сестра, і батько, і я,
всі зібралися разом, підтримуючи і пильнуючи.
Це було ніби вся динаміка нашої родини
і всі наші встановлені ролі зникли,
і ми просто були всі разом в цій невідомості,
відчуваючи те ж саме,
і піклуючись один про одного.
Я так вдячна за них.
Як хтось, хто проводить більшу частину часу працюючи в студії на самоті,
я поняття не мала, що цей вид зв'язку
може бути настільки важливим, настільки цілющим.
Це було найголовніше.
Те, чого я завжди хотіла.
Після похорону мені було час повертатися у свою студію.
Так що я спакувала речі до машини і поїхала назад в Бруклін.
Малювання було тим, що я робила завжди, тож це я і зробила.
І ось що сталося.
Це схоже на звільнення від всіх понять, що були в мені.
Це безпечне, дуже, дуже ретельно перетворене місце,
яке я створила у всіх моїх картинах,
це був міф.
Це не працювало.
І я боялася, тому що я не хотіла більше малювати.
Тож я пішла в ліс.
Я думала, я спробую це, вийти назовні.
Я мала свої фарби, але не була пейзажистом,
але я взагалі не була художником якогось одного стилю,
тож я не мала ані прихильності, ані очікувань,
що дозволяло мені бути безрозсудною і вільною.
Я до речі залишила одну з цих мокрих картин
назовні на ніч,
поруч із ліхтарем у лісі.
Вранці вона була вкрита комахами.
Але мені було все одно. Це не має значення. Це не має значення.
Я взяла всі ці картини назад в свою студію,
і дряпала їх, і вирізала в них,
і вилила на них фарбу тонким шаром,
поклала більше фарби зверху, малювала на них.
У мене не було плану,
але я спостерігала, що відбувається.
Це та сама, зі всіма комахами на ній.
Я не намагалась зобразити реальний простір.
Це був хаос і недосконалості, які чарували мене,
і щось почало відбуватися.
Я стала допитливою знову.
Це ще одна з лісу.
Хоча тут був один нюанс.
Я не могла більше контролювати фарбу як раніше.
Це мало бути чимось типу натяків та припущень,
не пояснень чи описів.
І ця недосконала, хаотична, турбулентна поверхня
розповідала історію.
Я почала бути такою ж допитливою, як коли була студенткою.
Наступним кроком я хотіла додати до картин фігури, людей,
і я любила це нове середовище,
тож я хотіла мати і людей, і цю атмосферу.
Коли мені прийшла ідея, як це зробити,
я відчувала нудоту і запаморочення,
що скоріш за все було просто адреналіном,
але для мене то був дійсно добрий знак.
І зараз я хочу показати вам, над чим я працюю зараз.
Це дещо, що я не демонструвала раніше, і це як анонс, я думаю,
моєї майбутньої виставки,
що скоро відбудеться.
Нескінченний простір
замість ізольованих ванних кімнат.
Я буду зовні, а не зсередини.
Послаблюючи контроль,
смакуючи недосконалість,
це дозволяє --
дозволяє недосконалість.
І у цій недосконалості,
Ви можете знайти вразливість.
Я можу відчути свої найглибші наміри, що є найбільш важливим для мене,
це зв'язок між людьми,
який може відбутися у просторі, де немає опору або контролю.
Я хочу робити картини про це.
Ось чому я навчилась.
У всіх нас у цьому житті будуть великі втрати,
можливо, роботи або кар'єри,
стосунків, кохання, нашої юності.
Ми втратимо наше здоров'я,
людей, яких кохаємо.
Ці види втрат поза нашим контролем.
Вони непередбачувані,
і вони поставлять нас на коліна.
І тому я кажу, нехай.
Впадіть на коліна. Скоріться.
Покиньте спроби змінити це
чи навіть бажання, щоб було інакше.
Це просто є.
І тоді з'явиться простір,
і у цьому просторі відчуйте свою вразливість,
що для вас важливіше за все,
ваші найглибші наміри.
І будьте допитливими, щоб з'єднатись
із чимось і кимось, хто дійсно тут,
не спить і живий.
Це те, чого ми всі хочемо.
Давайте скористаймося можливістю знайти щось прекрасне
у невідомому, у непередбачуваному,
і навіть у жахливому.
Дякую.
(Оплески)