Bizsergésként kezdődik a torokban, majd köhögéssé válik.
Izmaink fájni kezdenek,
ingerlékennyé válunk,
és elveszítjük étvágyunkat.
Most már biztos: influenzásak vagyunk.
Logikus azt feltételeznünk, hogy a tünetek e borzalmas egyvelege
a testünkben tomboló fertőzés eredménye,
de ez valóban így van?
Mitől érezzük valójában rosszul magunkat?
Mi van, ha testünk maga okozza ezt az ördögi támadást?
Először akkor betegszünk meg, mikor egy kórokozó, pl. az influenzavírus
testünkbe jut, majd megfertőzi és pusztítja sejtjeinket.
A kellemetlen betolakodónak más hatása is van:
felhívja immunrendszerünk figyelmét az állapotunkra.
Amint testünk felfedezi a fertőzést, a segítségünkre siet.
Elsőként makrofágnak nevezett sejtek lendülnek támadásba,
megkeresik és elpusztítják a vírusokat és a fertőzött sejteket.
Ezután a makrofágok fehérjemolekulákat, ún. citokineket szabadítanak fel,
melyek feladata immunrendszerünk még több vírusölő sejtjét
mozgósítani és összeszervezni.
Ha ez az összehangolt törekvés elég erős,
legyőzi a fertőzést, mielőtt még észrevennénk.
De testünk ilyenkor csak előkészíti a terepet a valós küzdelemhez.
Néhány esetben a vírusok tovább terjednek,
még a vérbe és fontos szervekbe is bejutnak.
Hogy elkerüljük ezt az olykor veszélyes véget,
immunrendszerünknek erősebb támadást kell indítania,
összehangolva tevékenységét az aggyal.
Ezen a ponton jelennek meg a kellemetlen tünetek,
kezdve a felszökő testhőmérséklettel,
a fájdalmakkal
és az álmossággal.
Miért érezzük ezeket?
Mikor az immunrendszer komoly támadás alatt áll,
több citokint bocsát ki,
ami két reakciót vált ki.
Először, az egész testünket behálózó bolygóideg gyorsan továbbítja
az információt az agytörzsnek,
elhaladva a fájdalomfeldolgozás egyik fontos területe mellett.
Másodszor, a citokinok a testen át eljutnak a hipotalamuszba,
az agy azon részébe, mely a hőmérséklet,
a szomjúság,
az éhség
és az alvás szabályozását végzi,
és még sok mást is.
Mikor a hipotalamusz megkapja az üzenetet,
egy másik molekulát,
ún. prosztaglandin E2-t termel, mely felkészíti a csatára.
A hipotalamusz jelzéseket küld, mely az izmokat összehúzódásra utasítja,
és testhőmérséklet-emelkedést okoz.
Ettől leszünk álmosak is,
és ezért veszítjük el étvágyunkat és emiatt nem vagyunk szomjasak.
De mi az értelme ezeknek a kellemetlen tüneteknek?
Még nem tudjuk biztosan,
de néhányan azt gondolják, hogy segítenek a felépülésben.
A hőmérséklet-emelkedés lassíthatja a baktériumok működését,
és segíthet immunrendszerünknek elpusztítani a kórokozókat.
Alvással több energiához jutunk a fertőzés elleni harchoz.
Ha nem eszünk, májunk felveheti a vérben lévő vas nagy részét,
és mivel a vas fontos a baktériumok túléléséhez,
így halálra éheztetjük őket.
A csökkent szomjúságérzet miatt kissé kiszáradunk,
így kevésbé adjuk át a kórokozókat tüsszentéssel,
köhögéssel,
hányással
vagy hasmenéssel.
Viszont érdemes megjegyezni, hogy ha nem iszunk elég vizet,
a kiszáradás veszélyessé válhat.
A testi fájdalmaktól még érzékenyebbek vagyunk,
ami felhívja a figyelmet elfertőződött sebekre,
melyek rosszabbodnak, vagy betegségünket okozzák.
A fizikai tünetek mellett
a betegségtől ingerlékenyek,
levertek
és zavartak leszünk.
Ez azért van, mert a citokinok és prosztaglandin
az agy fejlettebb részeibe is eljuthatnak,
és megzavarják az ingerületátvivő anyagok,
pl. a glutamát,
az endorfinok,
a szerotonin
és a dopamin tevékenységét.
Ez pl. az érzelmeket szabályozó határkérgi rendszerre
és az érvelésben szerepet játszó agykéregre hat.
Tehát valójában a test saját immunválasza
okozza a megbetegedéskor érzett legtöbb kellemetlenséget.
Sajnos, nem mindig működik tökéletesen.
A világon több millió ember szenved autoimmun betegségekben,
melyeknél az immunrendszer az egészséges sejteket fenyegetésként kezeli,
így a test önmagát támadja.
De az emberek többségénél
több millió évnyi evolúció finomhangolta az immunrendszert,
így az értünk és nem ellenünk dolgozik.
Betegségeink tünetei idegesítőek,
de együttesen olyan ősi folyamat jelei,
mely a következő évszázadokban is védelmezi testünket
a külvilággal szemben.