חוקים לא צודקים קיימים; האם עלינו להסתפק בלציית להם, או שעלינו להשתדל לתקן אותם ולציית להם עד שנצליח, או שעלינו להפר אותם בבת אחת? - הנרי דיוויד ת'ראו -
שותף מייסד של אתר השיתוף החברתי reddit נמצא מת.
הוא בהחלט היה ילד פלא, למרות שהוא מעולם לא חשב על עצמו כעל כזה.
הוא היה לא נרגש לחלוטין
מלהתחיל ללמוד מנהל עסקים ומעשיית כסף.
ישנה תחושת אובדן עצומה הלילה ב-Highland Park, עיר הולדתו של אהרון שוורץ,
כשיקיריו אומרים שלום לאחד האורות הנוצצים של האינטרנט.
פעילי חופש, מידע פתוח ומחשבים אבלים על לכתו.
" אינטלקט מדהים", אם תדברו עם אנשים שהכירוהו.
הוא נהרג על ידי הממשלה, ו-MIT בגדו בכל העקרונות הבסיסיים שלהם.
הם רצו להפוך אותו לדוגמא, בסדר?
לממשלות יש תשוקה שאינה יודעת שובע לשלוט.
הוא התמודד, פוטנציאלית, עם עונש של 35 שנות מאסר וקנס של מיליון דולר.
עולות שאלות בנוגע ללהט התביעה, והייתי אפילו אומר, התנהגות פסולה.
האם בחנת את העניין המסויים הזה והגעת לאילושהן מסקנות?
תוך כדי שהתבגרתי, עברתי תהליך איטי של הבנה שכל הדברים סביבי
שאנשים אמרו לי עליהם שזו הדרך הטבעית שבה הם קורים, הדרך שבה הדברים תמיד קורים,
הם לא היו טבעיים בכלל, הם היו דברים שניתן לשנות
וחשוב מכך, הם היו דברים היו לא צודקים ודברים שצריך לשנות,
וברגע שהבנתי את זה, האמת היא שלא היתה דרך חזרה.
ברוכים הבאים לזמן הסיפור.
שם הספר הוא "פדינגטון ביריד".
ובכן, הוא נולד ב-Highland Park והתבגר שם.
אהרון בא ממשפחה של שלושה אחים, כולם מבריקים בצורה יוצאת דופן.
"הו, הקופסה מתהפכת..."
"אתה חופשי..."
אז היינו כולנו, אתם יודעים, לא הילדים שמתנהגים הכי יפה.
אתם יודעים, שלושה בנים שרצים מסביב כל הזמן, ועושים צרות.
"היי, לא, לא לא!"
- אהרון! - מה?
אבל הגעתי למסקנה שאהרון למד איך ללמוד בגיל מאוד צעיר.
"אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע, שמונה, תשע, עשר!"
- טוק, טוק! - מי שם?
- אהרון. - איזה אהרון?
- אהרון המצחיק.
הוא ידע מה הוא רוצה, ותמיד רצה לעשות את זה.
הוא תמיד השיג מה שרצה.
הסקרנות שלו היתה אינסופית.
"הנה תמונה קטנה של מהם הכוכבים, ולכל כוכב יש סמל:
הסמל של מרקורי, הסמל של ונוס, הסמל של כדה"א, הסמל של מארס, הסמל של יופיטר."
יום אחד הוא אמר לסוזן, "מה זה הפארק החופשי הזה לבילויי משפחות ב-Highland downtown?"
"פארק בילויים חופשי למשפחה."
הוא היה בן שלוש אז.
היא אמרה, "על מה אתה מדבר?"
הוא אמר, "תראי, זה כתוב כאן על המקרר,"
"פארק Highland לבילוי משפחתי."
היא הייתה על הרצפה, והמומה שהוא מסוגל לקרוא.
זה נקרא "הסדר של של המשפחה שלי".
ליל הסדר שונה מכל הלילות.
אני זוכר שפעם היינו בספריה של אוניברסיטת שיקאגו.
שלפתי ספר מהמדף שהיה בערך מ-1900,
והראיתי לו ואמרתי, "אתה יודע, זהו פשוט מקום מיוחד מאוד."
היינו כולנו ילדים סקרנים, אבל אהרון באמת אהב ללמוד וממש אהב ללמד.
"... והיום אנחנו הולכים ללמוד את ה-ABC מהסוף להתחלה."
"T, U,V,W,X,Y,Z..."
אני זוכר, הוא בא הביתה משיעור האלגברה הראשון שלו.
הוא כאילו היה, "נוח, תן לי ללמד אותך אלגברה!"
ואני כאילו, "מה זה אלגברה"?
והוא היה תמיד כזה.
"עכשיו בוא נלחץ על הכפתור, שם! עכשיו יש את זה!"
"עכשיו זה בורוד!"
כשהיה בן שנתיים או שלוש, ובוב הראה לו מחשבים,
הוא פשוט השתגע עליהם.
(מלמולי תינוק)
לכולנו היו מחשבים, אבל אהרון באמת נכנס לזה, באמת נכנס לאינטרנט.
- עובד במחשב? - לאא.א...
"איך זה.. אמא, למה שום דבר לא עובד?"
הוא החל לתכנת מגיל צעיר ממש.
אני זוכר שאת התוכנה הראשונה כתבתי איתו בבייסיק
וזה היה משחק טריוויה "מלחמת הכוכבים".
הוא ישב איתי במרתף, היכן שהמחשב היה
במשך שעות, מתכנתים את המשחק הזה.
הבעיה שהיתה לי כל הזמן איתו היא שלא היה שום דבר שרציתי לעשות,
ועבורו, היה כל הזמן היה כל הזמן משהו לעשות,
תמיד היה משהו שתכנות יכול לפתור.
אהרון תמיד ראה תכנות כאילו כמו קסם.
אתה יכול לעשות את הדברים האלה שאנשים רגילים לא יכולים.
אהרון יצר כספומט עם מקינטוש וקופסת קרטון.
בליל כל הקדושים באחת השנים, לא ידעתי מה רציתי להיות,
והוא חשב שזה יהיה ממש ממש מגניב שאתחפש למחשב האהוב החדש שלו,
שבאותו הזמן היה ה-iMac המקורי.
כלומר, הוא שנא להתחפש לליל כל הקדושים אבל הוא אהב לשכנע אחרים
להתחפש לדברים שהוא רצה לראות.
"המראיין אהרון, עצור! חבר'ה, יאללה, תסתכלו למצלמה!"
"איש העכביש מביט אל המצלמה!"
הוא יצר את האתר הזה שנקרא "The info" (המידע), שבו אנשים יכולים פשוט להזין מידע.
אני בטוח שמישהו שם בחוץ יודע הכל על זהב, עלעול זהב...
מדוע שלא יכתוב על זה באתר הזה? ואנשים אחרים יכלים לבוא אחר-כך
ולקרוא את המידע הזה, ולערוך את המידע אם הם חשבו שהוא לא טוב.
לא שונה בהרבה מויקיפדיה, נכון?
וזה היה לפני שויקיפדיה התחילה, וזה פותח על ידי ילד בן 12,
בחדרו, בעצמו, על גבי שרת קטנטן כזה, באצמעות טכנולוגיה עתיקה.
ואחד המורים הגיב,
"זה רעיון נוראי. אתה לא יכול פשוט לתת לכל אחד לחבר אנציקלופדיה!"
"הסיבה לזה שיש לנו מלומדים היא כדי שהם יכתבו עבורנו את הספרים האלה."
"איך יכול להיות לך כזה רעיון נורא?"
אני ואחי היינו, כאילו, "אה, כאילו, כן ויקיפדיה מגניבה, אבל..."
"היה לנו את זה בבית, כאילו, חמש שנים קודם."
האתר של אהרון, theinfo.org, זכה בתחרות בבית הספר
שנערכה על ידי ArsDigita, חברת עיצוב אתרים המבוססת בקיימברידג'.
כולנו הלכו לקיימברידג' כשהוא זכה בפרסם ה-ArsDigita
ולא היה לנו מושג מה אהרון עשה.
היה ברור שהפרס היה ממש חשוב.
אהרון הפך במהרה למעורבת בקהילות תכנות מקוונות,
ואז בתהליך של עיצוב כלי חדש לרשת.
הוא בא אלי, ואמר, "בן, יש את הדבר הגניב ממש הזה שאני עובד עליו."
"אתה חייב לשמוע על זה!"
ואני, כאילו אומר, "כן, מה זה?"
והוא אומר, "זה דבר כזה שנקרא RSS."
והוא מסביר לי מה זה RSS. ואני, כזה, "למה זה שימושי, אהרון?"
"האם יש איזה אתר שמשתמש בזה? למה שאני ארצה להשתמש בזה?"
היתה את רשימת הדיוור הזו לאנשים שעבדו על RSS ועל XML באופן כללי,
והיה שם אדם בשם אהרון שוורץ שהיה לוחמני אבל מאוד חכם,
והיו לו הרבה רעיונות טובים,
והוא אף פעם לא בא לפגישות פנים-אל-פנים, והם אמרו,
"אתה יודע מתי אתה מתכנן לבוא לאחת מהפגישות האלה?"
והוא אמר, "אתם יודעים, אני לא חושב שאמא שלי תרשה לי. אני בקושי בן ארבע עשרה."
אז התגובה הראשונית שלהם היתה: "טוב, הבנאדם הזה, הקולגה הזו שעבדנו איתו כל השנה
היה בן 13 כל הזמן שעבדנו איתו, והוא רק בן 14 עכשיו."
והתגובה השניה שלהם היתה:
"אלוהים, אנחנו ממש רוצים לפגוש אותו. זה ממש יוצא דופן!"
הוא היה חלק מועדה שיצרה טיוטא ל-RSS.
מה שהוא עשה היה לעזור לבנות את הצנרת של ההיפרטקסט המודרני.
החלק שהוא עבד עליו, RSS, היה כלי שיכלת להשתמש בו כדי לקבל סיכומים
של דברים שקורים בדפים אחרים ברשת.
בדרך כלל היית משתמש בזה לבלוג.
היו לך 10 או 20 בלוגים של אנשים שאתה רוצה לקרוא.
אתה משתמש בהזנות ה-RSS שלהם, בסיכומים של מה שקורה בתוך העמודים האלה
כדי ליצור רשימה אחת של כל הדברים שמתרחשים.
אהרון היה ממש צעיר, אבל הוא הבין את הטכנולוגיה והוא ראה שהיא לא מושלמת
וחיפש דרכים כדי לעזור לשפר אותה.
אז אמא שלו התחילה לארוז אותו לטיסות משיקאגו. אנחנו היינו אוספים אותו בסן-פרנסיסקו.
היינו מציגים אותו לאנשים שמעניין להתווכח איתם, והיינו מתפלאים מהרגלי האכילה הנוראים שלו.
הוא אכל רק אוכל לבן, כאילו רק אורז מבושל ולא אורז מטוגן בגלל שהוא לא היה מספיק לבן
ולחם לבד, וכו'...
והיית כאילו המום מאיכות העימות שעלה
מכיוונו של ממה שנראה כמו פה של ילד קטן,
והיית חושב לעצמך, זה ילד שבאמת הולך להגיע לאנשהו אם הוא לא ימות מצפדינה.
אהרון, אתה הבא בתור!
אני חושב שההבדל הוא שעכשיו אי אפשר לייצר חברות בסגנון הדוט.קום.