Adesea, când sunt în public,
întâlnesc un copil care se holbează la mine.
Și dacă acel copil este mai curajos, se apropie și mă întreabă:
„Ești pirat?”
(Râsete)
Iar eu trebuie să răspund, din nou,
„Da.”
(Râsete)
Adică să fim serioși: am două cârlige,
proteze în loc de picioare, și o slăbiciune pentru tărie.
(Râsete)
Îmi mai trebuie doar un petic pe ochi și un papagal și ăla sunt.
(Râsete)
Dar îmi place să fiu pirat.
Când ai o dizabilitate, ai și multe avantaje,
și nu vorbesc doar de banii economisiți pe mănuși.
(Râsete)
Sau de scuza extrem de credibilă pentru a nu învăța să folosesc bețișoare.
(Râsete)
Vorbesc despre avantaje reale
pe care le-am câștigat înfruntând greutăți fizice.
Când aveam 19 ani,
am contractat o boală care a dus la pierderea ambelor brațe până la cot,
a ambelor picioare până la genunchi,
și mi-a lăsat pe față suficiente cicatrici încât să-l fac gelos pe Freddy Krueger.
(Râsete)
Poate că n-o să pot vreodată să folosesc limbajul semnelor,
dar reziliența mea dezvoltată și abilitatea mea de a rezolva probleme
au fost întărite de faptul că a trebuit să gândesc în afara normelor
ca să depășesc probleme cu care majoritatea oamenilor nu se confruntă.
Una dintre primele lecții pe care le-am învățat
a fost urmată imediat de sarcina dureroasă și anevoioasă de a învăța să merg din nou,
dar care urma să-mi aducă beneficii pentru tot restul vieții.
S-a întâmplat când am încercat să urc o bordură.
Oricât de elementar sună pentru majoritatea dintre voi,
să urci o bordură e o provocare pentru cei fără mobilitatea gleznei.
Așa că am încercat să urc bordura, cum am știut dintotdeauna, cu fața înainte
timp de multe zile, fără succes,
până când a devenit evident că timpul și efortul investite
nu erau direct proporționale cu rezultatul.
(Râsete)
Așa că am decis să abordez problema dintr-un alt unghi.
Dacă nu puteam să-mi folosesc glezna
ca să efectuez mișcarea necesară pentru a urca bordura,
trebuia să folosesc altă încheietură, cum ar fi șoldul.
Așa că mi-am mișcat corpul perpendicular pe bordură
și mi-am ridicat piciorul în lateral, iar așa am putut să urc imediat.
După cinci minute, nicio treaptă nu se împotrivea progresului meu.
(Râsete)
În acea zi, am urcat o scară cu trei rânduri de trepte,
ceea ce m-a impresionat și pe mine,
mai puțin când am realizat că nu știam și cum să cobor.
(Râsete)
Acela a fost un weekend lung.
(Râsete)
În viața mea anterioară de om sănătos, am fost chitarist.
Eram un chitarist bunicel,
dar niciodată nu am mers mai departe.
N-am pornit nicio trupă și nici n-am cântat live prea mult.
Oricum, muzica era o mare pasiune pentru mine,
iar când mi-am pierdut brațele,
ideea că s-ar putea să nu mai facă parte din viața mea
mi-a pus la mare încercare dorința de a trăi.
Însă gândul care a luat naștere imediat după ce am ieșit din spital a fost:
„Dacă Ray Charles poate cânta la pian orb precum un liliac,
hai să găsim o soluție la problema cu chitara.”
Așa că m-am consultat cu un inginer,
am creat un sistem cu glisare care se prinde în cârligul stâng,
și am imaginat un sistem pentru pană care se prinde în cârligul drept.
Dacă asta ar fi funcționat, aș fi putut să cânt la chitară,
glisând-o la mine în poală.
Așa că după săptămâni de testări și modificări,
am avut accesoriile ca să pot cânta la chitară din nou,
și m-am întors la situația de dinainte de a-mi pierde mâinile,
să primesc plângeri din cauza zgomotului din partea vecinilor, bineînțeles.
(Râsete)
Dar de data asta, am mers mai departe.
Am pornit o trupă cu prietenii mei.
Am scris și înregistrat cântece.
Am avut chiar și spectacole în fața unor oameni adevărați.
Nu atât de mulți ca aici.
(Râsete)
Dar chiar dacă a fost un pas mic,
a fost un salt uriaș de la ceea ce obținusem când eram întreg.
În timp ce învățăm din nou că fiecare acțiune pe care o întreprindem
ar putea părea ca o obligație serioasă, și credeți-mă, așa a fost pe termen scurt,
a avut un efect pozitiv asupra felului în care am abordat
toate celelalte lucruri în viața mea.
Nu doar că a transformat abilitatea mea de a rezolva probleme,
dar am simțit că am devenit mai pragmatic, mai puțin sensibil la obstacole,
în unele cazuri mai răbdător,
și a transformat într-un mod magic abilitatea oamenilor
de a-mi oferi locul lor în mijloacele de transport în comun.
(Râsete)
Impedimentele triviale au început să pălească în comparație cu provocările
pe care le-am depășit,
iar acest lucru mi-a permis să abordez mai calm și cumpătat aceste provocări,
avându-le în perspectivă
și adesea găsind modalități noi și îmbunătățite pentru a le depăși.
Beneficiul faptului că nu insistam asupra părților negative
și că mă concentram doar pe ce aveam de făcut a devenit evident.
Chiar m-a încurajat să urmez oportunități de carieră mai satisfăcătoare,
care poate că altfel ar fi fost nerecomandate.
Și cine s-ar fi gândit că un job potrivit mie ar putea include
operațiuni meticuloase cu echipament electronice
pentru a prezenta oamenilor muzică în locuri inaccesibile,
sub influența alcoolului.
(Râsete)
Nu eu.
Într-o industrie competitivă în care DJ-ii și-au îmbunătățit meșteșugul neîntrerupt,
disperați să prindă spectacole, trimițând demo-uri către cluburi,
eu și prietenul meu cel mai bun am avut o abordare diferită,
și am pornit propriul nostru club și ne-am angajat ca proprii DJ.
(Râsete)
Și deodată am avut un cap de afiș.
(Râsete)
Când am început acea noapte în club, eu nu puteam să fiu DJ.
Prima dată când am stat în spatele platanelor
a fost în noaptea deschiderii, în fața a sute de oameni.
Doar ce învățasem unde era butonul de play.
(Râsete)
Dar pentru că mă tot confruntasem cu atâtea ultimatumuri,
am fost forțat să fiu abil în a mă adapta la situații noi.
Acea noapte de club a ajuns
cea mai longevivă noapte de club săptămânală din Sydney,
iar noi ca DJ am ajuns să concertăm
la cele mai mari festivaluri de muzică din Australia.
Deci, fie am învățat eu repede,
fie standardele cluburilor au decăzut foarte rău.
(Râsete)
Să fii aproape de moarte poate fi o experiență educativă.
Este adevărat că prioritățile pot fi cumva realiniate imediat.
Este de asemenea adevărat că unele priorități cresc în presiune.
Dar un alt lucru pe care îl conștientizăm și ne frapează
este trivialitatea propriei importanțe și conștiințe.
Ca să înțelegi cu adevărat gradul la care propria conștiință te oprește
din a profita de oportunități, ar trebui să convingă oamenii
să-și asume riscuri pe care în mod normal nu le-ar accepta.
Suntem doar un ecou scurt pe linia universului, așa-i?
Să ne purtăm în consecință.
Ideile pe care le prezint astăzi mi-au fost insuflate,
prin circumstanțe de altfel nefericite, în mod garantat.
Dar ele stau adormite în viețile oricui este dispus să le exploateze.
Dacă înțelegem cu toții că avem puncte slabe unice,
și suntem sinceri în legătură cu ele,
putem învăța cum să profităm de ele,
fie că sunt urcarea unei borduri sau frica de o prezentare în vânzări,
ori nepriceperea de a gestiona finanțele proprii așa cum trebuie,
și mă refer la acel bărbat...
(Râsete)
Există abilitatea de învățare, de adaptare
și chiar și abilitatea de a reconstrui reacția instinctuală la provocări.
Obstacolele sunt bune și au potențialul să te facă mai puternic.
Și cel puțin poți să bagi în sperieți copiii dacă arăți ca un pirat.
(Râsete)
Mulțumesc!
(Aplauze și ovaționări)