SHAHZIA SIKANDER: E ceva ce are legătură cu procesul,
procesul de a face miniaturi, de a picta la această scară, în primul rând,
de a rămâne în control.
Practic, colorez hârtia
și trebuie să fie foarte uniform.
Procesul este lent. Și trebuie să ții vârful
pensulei, să fie tot timpul în mișcare,
să se prelingă întreaga linie constant.
E foarte meditativ,
și e un sentiment de familiaritate
pentru că am petrecut mulți ani aici.
(sunet de răzuire)
Un lucru pe care l-am învățat e respectul pentru tradiție
și respectul pentru răbdare.
Pentru că nu poți realiza nimic,
nu poți realiza o pictură dacă nu...
Ai nevoie de timp. Timpul e cheia.
Deci nu pot, de exemplu, să pregătesc o expoziție,
să pregătesc un corpus de lucrări într-un an.
Am nevoie de trei-patru ani.
(muzică de clopoței)
Miniaturile își au originea
în ilustrațiile de carte, ilustrațiile de manuscrise.
E o formă de artă veche.
Toate aceste suprapuneri ciudate de perspective, una peste alta,
spații interioare și apoi sugestii de ferestre și uși
care sugerează lumea exterioară sau lumea spirituală
sau o idee de perfecțiune.
Acest fel de transluciditate ca a unei pietre prețioase,
apare doar pentru că există o disciplină în spate.
Trebuie multe, multe straturi,
cel puțin 10 până la 20 de straturi de diferite culori,
ca să o poți construi.
Și trebuie să fii foarte antent(/ă),
pentru că dacă pensula e încărcată cu prea multă apă,
ridici și straturile de pigment precedente.
Pentru că nu sunt fixate.
Așadar e vorba de exercițiu.
Uneori, când îmi pierd exercițiul,
cei 10 ani de experiență nu mai înseamnă nimic.
Când studiam la școală în Pakistan,
profesorul meu obișnuia să ne pună să ședem pe podea, pe coli albe,
și ne lăsăm încălțămintea afară.