Nas se doživljava kao ustanovu u koju dolaze propali socijalni slučajevi.
Ja ne mogu odrediti tko dolazi k nama i koliko dugo ostaje.
Dolaze nam ljudi kojima ništa drugo nije pomoglo,
ljudi koji su prošli kroz
ostale socijalne sigurnosne mreže.
Oni ih ne mogu zadržati, pa to moramo mi.
To je naš posao:
zadržati ih, kontrolirati ih.
Tijekom godina, kao zatvorski sustav,
kao nacija, kao društvo,
postali smo jako dobri u tome,
ali to vas ne bi trebalo veseliti.
Danas zatvaramo više ljudi
od bilo koje druge zemlje na svijetu.
U zatvorima danas imamo više crnaca
nego za vrijeme ropstva 1850.
Udomljujemo oko 3 milijuna roditelja
djece naše zajednice
i postajemo novi azil,
najveći opskrbljivač mentalnog zdravlja ove nacije.
Kada nekoga zatvorimo -
to nije mala stvar.
A ipak, nazivamo se Popravnim odjelom.
Danas želim govoriti o
promjeni načina pristupa "popravljanju".
Vjerujem, a i moje iskustvo me tome uči -
da promijenom načina razmišljanja,
stvaramo nove prilike, ili budućnosti,
a zatvori trebaju drugačiju budućnost.
Proveo sam čitavu svoju karijeru, preko 30 godina, u popravnim odjelima.
Pratio sam tamo svog oca.
On je bio vijetnamski veteran. Popravni rad mu je pristajao.
Bio je čvrst, odlučan, discipliniran.
Ja sam bio malo od navedenog
i siguran sam da mu je to smetalo kod mene.
Na koncu sam odlučio - ako ću završiti u zatvoru,
neka to bude s prave strane rešetki,
pa sam pomislio provjeriti kako to izgleda,
poći u razgled mjesta gdje je otac radio -
Kazneni zatvor McNeil Island.
To je bilo ranih 80-ih kada
zatvori nisu izgledali onako
kako ih vidimo na TV-u ili u filmovima.
Izgledali su puno gore, u svakom pogledu.
Ušao sam u kaznionicu koja je imala pet katova.
Osam muškaraca po ćeliji.
U čitavoj zajednici - 550 muškaraca.
I, ako vas slučajno zanima -
dijelili su jedan toalet u tim malim kavezima.
Policajac otključa lokot
i stotine muškaraca izjuri iz svojih ćelija.
Stotine muškaraca izjurilo je iz ćelija.
Otrčao sam što sam brže mogao.
Ipak sam se tamo vratio i počeo raditi kao službenik.
Vodio sam jedan zatvorski odjel
i kontrolirao stotine muškaraca.
Kada sam prešao u naš prijemni centar,
mogao sam čuti zatvorenike kako se svađaju na parkiralištu,
tresu vrata ćelija, viču,
kidaju svoje ćelije.
Uzmite stotine nestabilnih ljudi i zaključajte ih
i ono što ćete dobiti je kaos.
Zadrži i kontroliraj je bio naš posao.
Jedan od načina kako da to učinkovito svladamo
bio je novi tip
stambene jedinice nazvan Intenzivna upravljačka jedinica,
moderna verzija "jazbine".
Stavili bismo zatvorenike iza čvrstih, čeličnih vrata
s malenim otvorima kako bismo ih mogli obuzdati
i hraniti.
Pogodite što se dogodilo!
Postalo je mirnije.
Generalno uznemiravanje je zamrlo.
Mjesto je postalo sigurnije
jer su ovi zatvorenici, koji su bili najviše nasilni,
sada mogli biti izolirani.
Ali izolacija nije dobra.
Lišite ljude socijalnog kontakta i postat će gori.
Bilo je teško izvlačiti ih iz Intenzivne upravljačke jedinice,
kako njima, tako i nama.
Čak i u zatvoru, nije mala stvar
nekoga zaključati.
Idući posao bio je u jednom od najgorih državnih zatvora
gdje su bili zatočeni neki od najnasilnijih zatvorenika.
Do tada je industrija jako napredovala
i imali smo različite alate i tehnike
za ukroćivanje neposluha.
Imali smo sačmarice i suzavce
te štitnike od pleksiglasa
i timove hitne intervencije.
Dočekivali smo nasilje silom,
a kaos kaosom.
Bili smo poprilično dobri u stišavanju vatre.
Tamo sam upoznao sam dvojicu iskusnih popravnih socijalnih radnika
koji su bili i istraživači -
antropolog i sociolog.
Jednog dana, jedan je rekao:
"Znaš, ti si prilično dobar u smirivanju.
Jesi li ikada razmišljao o tome prevenirati problem?"
Bio sam strpljiv s njima,
objašnjavao naš brutalan pristup
kojim smo štitili ostale.
Oni su bili strpljivi sa mnom.
Iz ovih razgovora su izrodile neke nove ideje
pa smo započeli s malim eksperimentima.
Prvo, počeli smo trenirati službenike u timovima
umjesto da ih šaljemo po jednog ili dvojicu u državnu akademiju.
Umjesto četiri, dali smo im deset tjedana treninga.
Zatim smo eksperimentirali s modelom obuke
gdje smo uparili novog službenika sa drugim, starijim službenikom.
Obojica su napredovala u poslu.
Drugo - uveli smo verbalne vještine smirivanja
u proces treninga
i učinili ih dijelom kontinuuma sile.
To je bilo korištenje sile bez upotrebe sile.
Tada smo učinili nešto još radikalnije.
Trenirali smo zatvorenike tim istim vještinama.
Promijenili smo skup vještina,
smanjili nasilje, a ne samo odgovorili na njega.
Treće - kada smo povećali prostor, isprobali smo novi tip dizajna.
Sada je najveća i najkontroverznija komponenta
ovog projekta bila, naravno, toalet.
Toaleta nije bilo.
Sada, vama to možda nije ništa značajno,
tada je to bila velika stvar.
Nitko nikada nije čuo za ćeliju bez toaleta.
Mislili smo da je to opasno i suludo.
Čak je i ćelija sa osam muškaraca imala toalet.
Taj je mali detalj promijenio naš način rada.
Službenici i zatvorenici su počeli komunicirati
te se razvila neka vrsta prisnosti.
Bilo lakše detektirati sukob i intervenirati
prije nego je eskalirao.
Odjel je bio čišći, tiši, sigurniji i humaniji.
Ovo je imalo više efekta u očuvanju mira
od bilo koje druge tehnike zastrašivanja dosad.
Interakcija mijenja način ponašanja,
kako službenika, tako i zatvorenika.
Promijenili smo ambijent i promijenili smo ponašanje.
Potom, u slučaju da nisam naučio lekciju,
odlučili su mi dodijeliti zapovjedništvo
i tu sam se odlučno primio promjene sustava.
Mnoge stvari se koriste za promjenu sustava:
politike i političari, zakoni,
sudovi i parnice, unutarnje politike.
Promjena sustava je teška i spora,
a često te i ne dovede
gdje si htio doći.
Nije mala stvar promijeniti zatvorski sustav.
Ja sam razmišljao o svojim prijašnjim iskustvima
i sjetio se da kada postoji interakcija, situacija se smiruje.
Promijenili smo atmosferu, ponašanje se promijenilo.
To nisu bile velike promjene sustava.
Ovo su bile male promjene koje su
stvorile nove mogućnosti.
Potom sam postavljen za nadzornika malog zatvora.
Istovremeno sam radio na magistarskom radu
na fakultetu Evergreen State.
Surađivao sam s puno različitih ljudi,
koji su imali drugačije ideje
i došli su iz drugačijih sredina.
Jedna od njih bila je ekologinja prašuma.
U mom malom zatvoru ona je
vidjela laboratorij.
Razgovarali smo i otkrili kako bi zatvori i zatvorenici
mogli pomoći unapređenju znanosti
tako da pomognu dovršiti projekte
koje oni nisu mogli dovršiti sami,
poput repopulacije ugroženih vrsta:
žaba, leptira, ugroženih prerijskih biljaka.
Pronašli smo načine kako
operaciju učiniti učinkovitijom
dodavanjem solarne energije,
sakupljanjem kišnice, organskim vrtlarenjem, recikliranjem.
Ova inicijativa je dovela do mnogo projekata koji
su imali ogroman utjecaj na sustav,
ne samo u našem sustavu, već i u drugim državnim sustavima,
maleni eksperimenti stvarali su veliku razliku
u znanosti i u zajednici.
Način na koji razmišljamo o svom poslu mijenja naš posao.
Ovaj projekt je učinio moj posao zanimljivijim i uzbudljivijim.
Bio sam uzbuđen. Osoblje je bilo uzbuđeno.
Policajci i zatvorenici su bili uzbuđeni.
Bili su inspirirani.
Svatko je želio biti dio ovoga.
Davali su neki doprinos, stvarali su razliku,
bili su značajni i važni.
Pojasnit ću o čemu se ovdje točno radi.
Zatvorenici su vrlo prilagodljivi.
Moraju biti.
Često znaju više o našem sustavu
od ljudi koji ga vode.
I ovdje su s razlogom.
Ne gledam svoj posao kao na kažnjavanje ili opraštanje zatvorenicima,
i mislim da oni mogu imati
pristojne i smislene živote u zatvorima.
Stoga, pitanje je bilo:
Mogu li zatvorenici živjeti pristojne i smislene živote
i, ako mogu, kakvu razliku bi to donijelo?
Otišao sam s tim pitanjem do najdubljeg kraja,
gdje su bili smješteni najnasilniji prijestupnici.
Sjetite se, te jedinice su
za kažnjavanje. Tamo nema vedrine.
Tako smo mislili.
Onda smo shvatili da, ako bilo koji zatvorenik
treba program, to bi onda bili ovi zatvorenici.
Zapravo, oni su trebali intenzivan program.
Promijenili smo razmišljanje za 180 stupnjeva
i počeli tražiti nove mogućnosti.
Osmislili smo novu vrstu stolca.
Umjesto za kažnjavanje,
stavili smo ga u učionicu.
Mislili smo na svoju odgovornost prema kontroli,
a zatvorenici su se mogli sigurnije družiti, licem u lice,
s drugim zatvorenicima i osobljem,
a kako kontrola više nije bila problem,
svatko se mogao fokusirati na svoje stvari,
poput učenja. Ponašanje se promijenilo.
Promijenili smo način razmišljanja te sve što se dalo i to mi je dalo nadu.
Ne znam hoće li ove stvari funkcionirati.
Mogu reći da sada funkcioniraju.
Naši zatvori su sigurniji za osoblje i za zatvorenike,
a kada su zatvori sigurni,
možemo usmjeriti svoju energiju na nešto više od same kontrole.
Smanjiti recidivizam bi bio naš krajnji cilj,
ali ne i naš jedini cilj.
Iskreno, prevencija zločina
daje puno više prostora ljudima
i institucijama.
Ako se oslanjamo samo na zatvore za smanjivanje stope kriminala,
bojim se da u tome nikad nećemo uspjeti.
Ali zatvori mogu učiniti nešto
što nikad nismo mislili da mogu.
Zatvori mogu biti izvor inovacija
i održivosti,
repopulacije ugroženih vrsta i obnove okoliša.
Zatvorenici mogu biti znanstvenici i pčelari,
treneri pasa.
Zatvori mogu biti izvor smislenog rada
te prilika za osoblje
i zatvorenike koji tamo žive.
Mi možemo zadržavati i kontrolirati,
možemo i osigurati ljudske uvjete.
To nisu suprostavljene vrijednosti.
Ne možemo čekati 10 ili 20 godina da bismo vidjeli
je li ovo vrijedno činjenja.
Naša strategija nije masovna promjena sustava.
Naša strategija su stotine malih promjena
kojima trebaju dani ili mjeseci, ne godine.
Potrebno nam je više malih istraživanja gdje učimo kako se kretati,
istraživanja koja mijenjaju raspon mogućnosti.
Potrebni su nam bolji načini mjerenja utjecaja
na angažman, na interakciju,
na sigurnu atmosferu.
Potrebno nam je više prilika za sudjelovanje
i doprinos zajednici,
vašoj zajednici.
Zatvori trebaju biti sigurni - da! Sigurni - da!
To možemo napraviti.
Zatvori trebaju osigurati ljudske životne uvjete
u kojima ljudi mogu participirati, doprinijeti
i učiti voditi smislene živote.
Mi poučavamo kako to činiti.
Zato sam pun nade.
Ne trebamo ostati sa starim idejama o zatvorima.
Možemo to definirati. Možemo to stvoriti.
I kada to učinimo pažljivo i humano,
zatvori mogu postati više od kante
zakazale socijalne politike.
Možda ćemo, napokon, zaslužiti svoju titulu:
popravni odjel.
Hvala vam.
(Pljesak)