אנחנו נראים כארגון שהוא פח למדיניות חברתית כושלת.
אני לא יכול להגדיר מי מגיע אלינו או כמה זמן הם ישארו.
אנחנו מקבלים אנשים שעבורם כלום לא עבד,
אנשים שנפלו דרך כל
הרשתות החברתיות והבטיחותיות.
הן לא יכולות להכיל אותם, אז אנחנו חייבים.
זו העבודה שלנו:
להכיל אותם, לשלוט בהם.
במשך השנים, כמערכת בתי כלא,
כאומה, וכחברה,
הפכנו למאוד טובים בזה,
אבל זה לא צריך לעשות אתכם שמחים.
היום אנחנו אוסרים יותר אנשים יחסית
מכל מדינה בעולם.
יש לנו יותר גברים שחורים בכלא היום
משהיו בעבדות ב 1850.
אנחנו משכנים את ההורים של כמעט שלושה מליון
מילדי הקהילה שלנו,
והפכנו למקלט החדש,
ספק בריאות הנפש הגדול ביותר באומה.
כשאנחנו כולאים מישהו,
זה לא משהו קטן.
ועדיין, אנחנו נקראים מחלקת התיקון.
היום אני רוצה לדבר על
שינוי הדרך בה אנחנו חושבים על תיקון.
אני מאמין, והניסיון שלי אומר לי,
שכשאנחנו משנים את הדרך בה אנחנו חושבים,
אנחנו יוצרים הזדמנויות חדשות, או עתיד,
ובתי כלא צריכים עתיד אחר.
ביליתי את כל הקריירה שלי בבתי סוהר, יותר מ 30 שנה.
הלכתי אחרי אבי לתחום.
הוא היה בוגר ויאטנאם. בתי סוהר התאימו לו.
הוא היה חזק, יציב, ממושמע.
אני לא הייתי אף אחד מהדברים האלו ממש,
ואני בטוח שזה הדאיג אותו בקשר אלי.
בסופו של דבר החלטתי, אם אני אגיע לכלא,
עדיף שאני אהיה בצד הנכון של הסורגים,
אז חשבתי שאני אנסה את זה,
אעשה סיור במקום בו אבי עבד,
בית הסוהר באי מקניל
עכשיו זה היה בראשית שנות ה 80,
ובתי כלא לא היו מה שאתם רואים
בטלוויזיה או סרטים.
בדרכים רבות, זה היה גרוע בהרבה.
נכנסתי לתוך בניין תאים שהיה בגובה חמש קומות.
היו שמונה אנשים בתא,
היו 550 אנשים ביחידת המגורים ההיא.
ורק במקרה שתהיתם,
הם חלקו שרותים אחד במגורים הצרים האלה.
שוטר שם מפתח בתיבת מנעולים,
ומאות גברים זרמו מהתאים שלהם.
מאות אנשים זרמו מהתאים שלהם.
התרחקתי הכי מהר שיכולתי.
לבסוף חזרתי והתחלתי לעבוד כסוהר שם.
העבודה שלי היתה להפעיל את אחד מבלוקי התאים האלה
ולשלוט במאות הגברים האלה.
כשהלכתי לעבודה במרכז המבקרים שלנו,
הייתי יכול לשמוע למעשה את האסירים נכנסים מהחניה,
מנערים את דלתות התאים, צועקים,
קורעים את התאים שלהם.
קחו מאות אנשים מסוכנים ותכלאו אותם,
ומה שאתם מקבלים זה כאוס.
כליאה ושליטה -- זו היתה העבודה שלנו.
דרך אחת בה למדתי לעשות את זה יותר באפקטיביות
היתה סוג חדש של יחידות דיור
שנקראות יחידות ניהול אינטנסיביות, IMU,
גרסה מודרנית של "חור."
שמנו אסירים בתאים מאחורי דלתות פלדה קשיחות
עם חורים לאיזוק כך שנוכל לרסן אותם
ולהאכיל אותם.
נחשו מה?
נעשה יותר שקט.
הפרעות שכחו באוכלוסיה הכללית.
המקומות הפכו לבטוחים יותר
בגלל שאותם אסירים שהיו הכי אלימים ומפריעים
יכלו להיות מבודדים עכשיו.
אבל בידוד הוא לא טוב.
אנשים שמונעים מהם מגע חברתי מתדרדרים.
היה קשה להוציא אותם מה IMU,
גם להם וגם לנו.
אפילו בכלא, זה לא דבר פעוט
לכלוא מישהו.
המשימה הבאה שלי היתה באחד מבתי הכלא הפנימיים
שם שמו את האסירים היותר אלימים ופראיים ששיכנו.
אז, התעשיה התקדמה בהרבה,
והיו לנו כלים ושיטות שונות
לנהל התנהגות פורעת.
היו לנו רובי שקיקי אפונים וספרי פלפל
ומגני פלקסיגלאס,
טייזרים וצוותי מענה מהיר.
טיפנו באלימות בכוח
ובכאוס עם כאוס.
היינו די טובים בלכבות שריפות.
כשהייתי שם, נפגשתי עם שני עובדי בית סוהר מנוסים
שהיו גם חוקרים,
אנטרופולוג וסוציולוג.
יום אחד, אחד מהם העיר לי ואמר,
"אתה יודע, אתה די טוב בלכבות שריפות.
האם חשבת פעם על איך למנוע אותן?"
הייתי סבלן איתם,
והסברתי את גישת הכוח שלנו
לשמור על האסירים בטוחים יותר.
הם היו סובלניים איתי.
מכל השיחות האלה צמחו רעיונות חדשים
והתחלנו כמה ניסויים קטנים.
ראשית, התחלנו לאמן את הסוהרים שלנו בצוותים
במקום לשלוח אותם אחד או שניים כל פעם לאקדמיית האימון המדינתית.
במקום ארבעה שבועות של אימון נתנו להם 10.
אז התנסנו עם מודל התמחות
בו ציוותנו אנשי צוות חדשים לצוות ותיק.
שניהם השתפרו בעבודתם.
שנית, הוספנו כישורי הרגעה מילוליים
לאימונים
והפכנו אותם לחלק מהשימוש בהמשכיות הכוח.
זה היה שימוש לא כוחני בכוח.
ואז עשינו משהו אפילו יותר קיצוני.
אימנו את האסירים באותם כישורים.
שינינו את סט הכישורים,
הפחתנו את האלימות, לא רק הגבנו לה.
שלישית, כשהרחבנו את המתקן שלנו, ניסינו סוג חדש של עיצוב.
עכשיו החלקים הגדולים והשנויים במחלוקת ביותר
של העיצוב, כמובן היו השרותים.
לא היו שרותים.
עכשיו זה אולי לא ישמע משמעותי לכם פה היום,
אבל באותו הזמן, זה היה ענקי.
אף אחד מעולם לא שמע על תא ללא שרותים.
כולנו חשבנו שזה מסוכן ומטורף.
אפילו לשמונה אנשים בתא היו שרותים.
הפרט הקטן הזה שינה את הדרך בה עבדנו.
אסירים וסגל התחילו לתקשר
יותר ובפתיחות רבה יותר ופיתוח יחסים.
היה קל יותר לזהות קונפיליקט ולהתערב
לפני שהוא התדרדר.
היחידה היתה נקייה יותר, שקטה יותר, בטוחה יותר ויותר הומאנית.
זה היה יותר אפקטיבי בשמירה על השלום
מאשר כל טכניקת תיווך שראיתי עד אז.
יחסי גומלין משנים את הדרך בה אתם מתנהגים,
גם לסוהרים וגם לאסירים.
שינינו את הסביבה ושינינו את ההתנהגות.
עכשיו, רק במקרה שלא למדתי את השיעור הזה,
הם הציבו אותי במפקדה לאחר מכן,
ושם התמודדתי ישירות מול שינויים במערכת.
עכשיו, הרבה דברים עובדים נגד שינויים במערכת:
מדיניות ופוליטיקאים, הצעות חוק וחוקים,
בתי משפט ותביעות, מדיניות פנים.
שינוי מערכתי הוא קשה ואיטי,
ופעמים רבות זה לא לוקח אתכם
לאן שאתם רוצים להגיע.
זה לא דבר קטן לשנות את מערכת בתי הכלא.
אז מה שעשיתי זה להסתמך על הנסיונות הקודמים שלי
וזכרתי שכשתקשרנו עם פושעים, הלחץ ירד.
כששינינו את הסביבה, ההתנהגות השתנתה.
ואלה לא היו שינויים מערכתיים גדולים.
אלה היו שינויים קטנים, והשינויים האלה
יצרו אפשרויות חדשות.
אז אחרי זה, הציבו אותי כמפקח של כלא קטן.
ובאותו זמן עבדתי על התואר שלי
במכללת אוורגרין המדינתית.
היו לי יחסי גומלין עם הרבה אנשים שלא היו כמוני,
אנשים שהיו להם רעיונות שונים
והגיעו מרקעים שונים.
אחת מהם היתה אקולוגית של יערות גשם.
היא הסתכלה על הכלא הקטן שלי ומה שהיא ראתה
היה מעבדה.
דיברנו וגילינו איך בתי כלא ואסירים
יכולים למעשה לעזור לקדם את המדע
על ידי עזרה להשלים פרוייקטים
שהם לא יכולים להשלים לבד,
כמו להחזיר אוכלוסיות של מינים נכחדים:
צפרדעים, פרפרים, צמחי ערבה בסכנה.
באותו הזמן, מצאנו דרכים להפוך
את הפעילות שלנו ליותר יעילה
דרך ההוספה של תאים סולריים,
לכידת מי גשמים, גינון אורגני, מחזור.
היוזמה הזו הובילה להרבה פרוייקטים
שהיו להם השפעה מערכתית רחבה,
לא רק במערכת שלנו, אלא גם במערכות מדינתיות אחרות,
ניסויים קטנים שעשו שינוי גדול
למדע, לקהילה.
הדרך בה אנחנו חושבים על העבודה שלנו משנה את העבודה שלנו.
הפרוייקט פשוט גרם לעבודה שלי להיות יותר מעניינת ומרגשת.
הייתי נלהב. הצוות היה נלהב.
הסוהרים היו נלהבים, האסירים היו נלהבים.
הם קיבלו השראה.
כולם, רצו להיות חלק מזה.
הם השפיעו, שינו,
שינוי שהם חשבו למשמעותי וחשוב.
תנו לי להיות ברור בנוגע למה שקורה פה, עם זאת.
אסירים מתאימים את עצמם מעולה.
הם חייבים.
פעמים רבות, הם יודעים יותר על המערכת שלנו
מהאנשים שמפעילים אותן.
והם פה מסיבה מסויימת.
אני לא רואה את העבודה שלי כלהעניש אותם או לסלוח להם,
אבל אניו חושב שיכולים להיות להם
חיים הוגנים ומשמעותיים אפילו בכלא.
אז זו היתה השאלה:
האם אסירים יכולים לחיות חיים סבירים ובעלי משמעות,
ואם כן, איזה הבדל זה יעשה?
אז לקחתי את השאלה הזו יחד איתי לקצה הרחוק,
שם כמה מהאסירים הכי אלימים שלנו משוכנים.
זכרו, IMU הם להענשה.
אתם לא מקבלים הטבות שם, כמו תוכניות.
כך חשבנו.
אבל אז התחלנו להבין שאם האסירים
צריכים תוכניות, זה היה בעיקר האסירים האלה.
למעשה, הם היו צריכים תוכניות אינטנסיביות.
אז שינינו את החשיבה שלנו ב 180 מעלות,
והתחלנו לחפש אפשרויות חדשות.
מה שמצאנו היה סוג חדש של כיסא.
במקום להשתמש בכיסא לעונש,
שמנו אותו בכיתות.
אוקיי, לא שכחנו את האחריות לשליטה,
אבל עכשיו אסירים תקשרו בבטחון, פנים מול פנים
עם אסירים אחרים וצוות,
ובגלל ששליטה לא היתה בעיה יותר,
כולים יכלו להתמקד בדברים אחרים,
כמו למידה, ההתנהגות השתנתה.
שינינו את החשיבה שלנו, ושינינו את מה שאפשרי, וזה נותן לי תקווה.
עכשיו, אני לא יכול להגיד לכם שמשהו מזה יעבוד.
מה שאני יכול להגיד לכם, זה עובד.
בתי הכלא שלנו נעשים בטוחים יותר גם לסגל וגם לאסירים,
וכשבתי הכלא שלנו בטוחים,
אנחנו יכולים לכוון את האנרגיות שלנו להרבה יותר מרק שליטה.
הפחתת חזרה לפשע היא אולי המטרה האולטימטיבית שלנו,
אבל היא לא היחידה.
להיות כנה איתכם, מניעת פשע
דורשת הרבה יותר מכל כך הרבה אנשים
ומוסדות.
אם נסתמך רק על בתי כלא כדי להפחית את הפשיעה,
אני מפחד שלעולם לא נגיע לשם.
אבל בתי כלא יכולים לעשות כמה דברים
שמעולם לא חשבנו שהם יכולים לעשות.
בתי כלא יכולים להיות המקור לחדשנות
וקיימות,
לאכלס מינים בסכנה ולעסוק בשחזור סביבתי.
אסירים יכולים להיות מדענים וכוורנים,
מצילי כלבים.
הכלא יכול להיות מקור לעבודה משמעותית
והזדמנות לסגל
ולאסירים שחיים שם.
אנחנו יכולים להכיל ולשלוט
ולספק תנאי מחייה אנושיים.
אלה לא איכויות מנוגדות.
אנחנו לא יכולים לחכות 10 עד 20 שנה כדי לגלות
אם כדאי לעשות את זה.
האסטרטגיה שלנו היא לא שינויים מערכתיים מסיביים.
האסטרטגיה שלנו היא מאות שינויים קטנים
שמתרחשים בימים או חודשים, לא שנים.
אנחנו צריכים יותר פיילוטים קטנים בהם אנחנו לומדים על הדרך,
פיילוטים שמשנים את מגוון האפשרויות.
אנחנו צריכים דרכים חדשות וטובות יותר למדוד השפעה
על מעורבות, על יחסי גומלין,
על סביבות בטוחות.
אנחנו צריכים יותר הזדמנויות להשתתף
ולתרום לקהילות שלנו,
הקהילות שלכם.
בתי כלא צריכים להיות מאובטחים, כן, בטוחים, כן.
אנחנו יכולים לעשות את זה.
בתי כלא צריכים לספק סביבות חיים אנושיות
בהן אנשים יכולים להשתתף, לתרום,
וללמוד חיים עם משמעות.
אנחנו לומדים איך לעשות את זה.
לכן אני מלא תקווה.
אנחנו לא צריכים להשאר תקועים ברעיונות ישנים על בתי כלא.
אנחנו יכולים להגדיר אותם מחדש. אנחנו יכולים ליצור את זה.
וכשאנחנו עושים את זה עם מחשבה תחילה, ועם אנושיות,
בתי כלא יכולים להיות יותר מפח
למדיניות חברתית כושלת.
אולי לבסוף, אנחנו נרוויח את התואר שלנו:
המחלקה לתיקון.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)