Jsme vnímáni jako organizace, která je odpadkovým košem neúspěšné sociální politiky.
Nedokážu určit, kdo k nám přichází nebo jak dlouho zůstávají.
Dostáváme lidi, na které nic jiného nezabralo.
Lidi, kteří propadli všemi jinými
sociálními záchrannými sítěmi.
Nedokáží je zkrotit, tak musíme my.
To je naše práce:
krotit je, řídit je.
Za ta léta jsme se v tom jako vězeňský systém,
národ a jako společnost
stali velice dobrými.
Ale neměli byste z toho mít radost.
Vězníme více lidí na tisíc obyvatel
než jakákoliv jiná země světa.
Ve věznicích máme dnes více černochů,
než kolik jich bylo v roce 1850 v otroctví.
Zadržujeme rodiče téměř třem miliónům
dětí z našich komunit
a stali jsme se novým blázincem,
největším psychiatrickým ústavem této země.
Když někoho zavřeme,
není to žádná maličkost.
Ale i nadále jsme nazýváni "nápravné zařízení".
Dnes bych chtěl mluvit
o změně způsobu, jakým přemýšlíme o nápravě.
Věřím, a má zkušenost mě utvrzuje,
že když změníme způsob uvažování,
vytvoříme nové možnosti nebo budoucnost,
což věznice zrovna potřebují.
Strávil jsem v nápravných zařízeních celou svou kariéru, přes 30 let.
Následoval jsem v oboru svého otce.
Byl vietnamský veterán. Vězení mu vyhovovala.
Byl silný, vyrovnaný a disciplinovaný.
Já jsem toho tolik nepochytil
a jsem si jistý, že to ho trápilo.
Nakonec jsem se rozhodl, že pokud skončím ve věznici,
měl bych radši skončit na správné straně mříží,
a řekl jsem si, že to zkusím,
a vydám se na místo, kde táta pracoval --
do Nápravného centra McNeil Island.
To bylo na začátku 80. let,
kdy věznice nevypadaly jako
v televizi nebo ve filmech.
V mnohých ohledech byly horší.
Vešel jsem do pětiposhoďové věznice.
Na jednu celu připadalo osm mužů.
A v této celé jednotce žilo 550 mužů.
A pokud by vás to zajímalo,
na tom malém prostoru sdíleli jeden záchod.
Strážník strčil klíč do zámku
a stovky mužů se vyhrnuly ze svých cel.
Stovky.
Odešel jsem, jak nejrychleji jsem mohl.
Nakonec jsem se vrátil a začal tam dělat jako dozorce.
Mojí prací bylo řídit jeden z těchto vězeňských bloků
a hlídat ty stovky mužů.
Když jsem šel do práce,
už z parkoviště jsem slyšel vězně, jak se řádí,
lomcují mřížěmi, řvou,
ničí své cely.
Vemte stovky labilních lidí, zavřete je
a výsledkem je chaos.
Zkrotit a řídit – to byla naše práce.
Způsob, jakým se to dalo zefektivnit,
byl nový typ ubytovací jednotky
nazvaný IMU, Intensive Management Unit,
moderní verze "díry."
Zavírali jsme vězně do cel za masivní ocelové dveře
s otvorem na želízka, abychom je mohli přidržet
a krmit je.
A jak to fungovalo?
Bylo víc klidu.
Nepokoje ustaly u většiny vězňů.
Prostory byly bezpečnější,
protože nejnásilnější nebo nejrušnější vězni
mohli být izolováni.
Ale izolace není dobrá.
Připravte lidi o sociální kontakt a sejdou.
Dostat je z IMU bylo těžké --
pro ně i pro nás.
Dokonce ani ve vězení není jednoduché
někoho zavřít.
Mým dalším úkolem byla jedna z nejtemnějších státních věznic,
kde jsou drženi někteří z těch násilnějších a buřičských vězňů.
Tou dobou má branže velmi pokročila
a měli jsme odlišné nástroje a techniky
jak zvládnout rušivé chování.
Měli jsme tupé střelivo a pepřové spreje
a štíty z plexiskla,
zábleskový granát, krizový taktický tým.
Čelili jsme násilí silou
a chaosu chaosem.
Byli jsme dost dobří v potlačení konfliktů.
Když jsem tam byl, potkal jsem dva zkušené vězeňské pracovníky,
kteří byli také výzkumníky,
antropologa a sociologa.
Jednoho dne mě jeden oslovil a řekl:
"Víte, jste vážně dobrý v potlačování konfliktů.
Přemýšlel jste někdy o tom, jak jim předejít?"
Měl jsem s nimi strpení, když jsem jim vysvětloval
náš hrubý násilný přístup
k vytvoření bezpečnějších věznic.
Oni byli trpěliví se mnou.
Z našich konverzací vzešly nové nápady
a začali jsme s malými experimenty.
Nejdřív jsme začali trénovat naše dozorce v týmech.
Předtím jsme je posílali po jednom až dvou na státní výcvikovou akademii.
Čtyři týdny tréninku jsme prodloužili na deset.
Poté jsme zkusili učňovský model,
kde jsme spárovali nový personál s veterány.
Obě skupiny zlepšily svou práci.
Zadruhé jsme do tréninkového programu
přidali dovednost slovního zklidnění
a učinili z ní součást silového programu.
Bylo to nenásilné použití síly.
A pak jsme udělali něco ještě radikálnějšího.
Cvičili jsme vězně ve stejných dovednostech.
Změnili jsme jejich soubor dovedností
zmenšováním násilí, namísto reakcí na něj.
Za třetí jsme rozšířili naše zařízení, zkusili jsme nový typ designu.
Ale tou největší a nejkontroverznější částí tohoto modelu
byl, samozřejmě, záchod.
Nebyly tu žádné záchody.
Dnes vám to tu možná nezní podstatně,
ale v tu dobu to bylo něco.
Nikdo nikdy neslyšel o cele bez záchodu.
Všichni jsme si mysleli, že je to nebezpečné a šílené.
Dokonce i osm mužů na celu mělo záchod.
Tento malý detail změnil způsob, jakým jsme pracovali.
Vězni a personál spolu začali komunikovat
častěji a otevřeněji a rozvíjeli vzájemné porozumnění.
Bylo snazší zaznamenat konflikt a zasáhnout předtím,
než se vyostřil.
Blok byl čistší, tišší, bezpečnější a lidštější.
Takto byl mír uchováván efektivněji
než pomocí jakýchkoliv jiných technik, které jsem do té doby viděl.
Komunikace změní způsob, jakým se chováte --
jak u věznů, tak u dozorců.
Změnili jsme prostředí a změnili tak chování.
Jen pro případ, že jsem se nepoučil,
mě dál převeleli na velitelství,
kde jsem narazil na odpor proti změně systému.
Mnoho sil působí proti změnám systému --
politika a politikové, zákony a vyhlášky,
soudy a jejich řízení, vnitřní politika.
Změna systému je složitá a pomalá
a častokrát vás nezavede tam,
kam se chcete dostat.
Není hračka změnit vězeňský systém.
Takže jsem se zamyslel nad svými předchozími zkušenostmi
a vzpomněl jsem si, že když jsme komunikovali s delikventy, napětí kleslo.
Když jsme změnili prostředí, změnilo se chování.
A nebyly to žádné velké systémové změny.
Byly to malé změny a tyto změny
vytvořily nové možnosti.
Následně jsem byl jmenován ředitelem malé věznice.
Tahdy jsem pracoval na diplomové práci
na Evergreen State College.
Spolupracoval jsem se spoustou odlišných lidí,
a to jak v názorech,
tak původem.
Jednou z nich byla pralesní ekoložka.
Pro ni moje věznice symbolizovala
laboratoř.
Diskutovali jsme a objevili jsme, jak věznice a vězni
vlastně mohou pomoci vědě pokročit
tím, že pomohou dokončit projekty,
které nebyla schopna sama dodělat,
jako např. rozmnožování ohrožených druhů --
žab, motýlů, ohrožených stepních rostlin.
Současně jsme našli možnosti,
jak zefektivnit náš provoz
použitím solárních panelů,
zachytáváním dešťové vody, ekozahradnictvím, recyklací.
Tato iniciativa vedla k mnohým projektům,
které měly dopad na celý systém
nejen na náš, ale i na jiné státní systémy,
malé pokusy dosahující velkých výsledků
ve vědě, ve společnosti.
Způsob, jakým přemýšlíme o své práci, ji mění.
Tento projekt udělal mou práci zajímavější a vzrušující.
Byl jsem nadšený. Personál byl nadšen.
Dozorci i vězňové byli nadšení.
Byli inspirováni.
Všichni se na tom chtěli podílet.
Všichni přispívali, podíleli se na změně,
o které si mysleli, že je užitečná a důležitá.
Povím vám ale na rovinu, o co jde.
Vězňové jsou velmi přizpůsobiví.
Musí být.
Častokrát vědí o našem systému víc
než lidé, kteří ho řídí.
Ale jsou tu z nějakého důvodu.
Mým úkolem není trestat ani odpouštět,
ale myslím, že mohou vést
slušný a smysluplný život i ve věznici.
Otázka tedy zněla:
mohou vězňové žít kvalitní a smysluplné životy,
a pokud ano, co se tím změní?
Tak jsem přinesl tuto otázku do temných koutů,
kde jsou ubytovaní někteří naši nejnásilnější delikventi.
Jak už jsem říkal, IMU slouží k trestání.
Nenajdete tu výhody jako je nabídka různých aktivit.
To jsme si alespoň mysleli.
Ale pak nám začalo docházet, že pokud nějaký vězeň
potřebuje nabídku aktivit, jsou to právě tito vězni.
Potřebovali velmi intenzivní program.
A tak jsme své myšlení postavili na hlavu
a začali hledat nové možnosti.
Přivedlo nás to k novému typu židle.
Místo používaní křesel pro trestání
jsme je dali do tříd.
Ok, nezapomněli jsme na svou zodpovědost hlídat,
ale teď se mohli vězni bezpečně stýkat tváří v tvář
se spoluvězni a personálem,
a protože hlídání už nebylo cílem,
všichni se mohli soustředit jiné věci,
jako je učení. Chování se změnilo.
Změnili jsme své myšlení a změnili, co šlo, a to mi dává naději.
Nedokážu říct, jestli nějaká z těch věcí bude funkční.
Mohu vám však říct, že to funguje.
Naše věznice se stávají bezpečnějšími jak pro personál, tak i pro vězně
a když jsou věznice bezpečné,
můžeme vynaložit svou energii na mnohem víc než jen na hlídání.
Snižování recidivity by mělo být naším hlavním cílem,
ale není naším jediným cílem.
Abych byl upřímný, předcházení zločinu
vyžaduje mnohem víc, od spousty dalších lidí
a institucí.
Pokud se při snížování kriminality spoléháme jen na věznice,
obávám se, že nikdy nedosáhneme cíle.
Ale věznice mohou dělat věci,
které nás předtím ani nenapadly.
Věznice mohou být zdrojem inovací,
udržitelnosti,
podpory ohrožených druhů a ekologické obnovy.
Vězni mohou být vědci a včelaři,
zachránci psů.
Věznice mohou být zdrojem smysluplné práce
a příležitostí pro personál
a vězně, kteří zde žijí.
Můžeme zadržovat a kontrolovat
a poskytnout humanní prostředí.
Nejsou to neslučitelné věci.
Nemůžeme čekat 10 až 20 let na zjištění,
jestli se to vyplatí dělat.
Naší strategií není zásadně změnit systém.
Naší strategií jsou stovky malých změn
které se vejdou do dní nebo měsíců, ne let.
Potřebujeme více malých pokusů, kdy se učíme za pochodu,
pokusů, které mění rozsah možností.
Potřebujeme nové a lepší způsoby, jak měřit dopad
na zapojení, spolupráci,
a na bezpečné prostředí.
Potřebujeme více příležitostí k zapojení se
a přispívání našim komunitám,
vašim komunitám.
Věznice musí být bezpečné, ano, bezpečné.
To zvládneme.
Věznice musí poskytnout humánní prostředí,
kde lidé mohou spolupracovat, přispívat
a učit se smysluplnému životu.
Učíme se, jak na to.
To je důvod mé naděje.
Nemusíme se držet starých představ o věznicích.
Můžeme je změnit. Můžeme je vytvořit.
A pokud to uděláme svědomitě a s lidskostí,
věznice mohou být víc než ten odpadkáč
neúspěšné sociální politiky.
Možná si konečně zasloužíme titul:
"nápravné zařízení."
Děkuji vám.
(Potlesk)