Danas na svetu ima 1,8 milijardu mladih
starosti između 10 i 24 godine.
To je najveća zajednica u ljudskoj istoriji.
Ispunjavanje njihovih potreba će biti veliki izazov.
Ali i velika prilika.
Oni drže u svojim rukama našu zajedničku budućnost.
Svaki dan, čitamo o mladim ljudima koji koriste svoje ideje i strasti
u borbi za promenama,
društvenim, političkim promenama ili promenama u svojim zajednicama.
Zamislite šta će oni stvoriti: otkrića, pronalaske.
Možda nove lekove, nove vidove prevoza,
nove načine za komunikaciju,
održivu ekonomiju, a možda čak i mir u svetu.
Ali ova prilika, ova prednost omladine
nije data.
Jedan zarez osam milijardi mladih žena i muškaraca
su na pragu sveta odraslih.
Da li su spremni?
Trenutno, malo njih jeste.
Omiljeni deo mog posla u UNICEF-u
je prilika da pričam, da se upoznam i čujem priče mladih ljudi
širom sveta.
Oni mi govore o svojim nadama i snovima.
A imaju sjajne nade i snove
u vezi sa onim što žele da postignu u životu.
Ali, isto tako mi govore da imaju i strahove.
Oni osećaju da se suočavaju sa nizom hitnih kriza.
Krizom demografije,
krizom obrazovanja,
krizom zaposlenja,
krizom nasilja
i krizom za devojčice.
Ako pogledate ove krize, shvatićete da su hitne
i da se odmah moramo pozabaviti njima.
Zato što nam oni govore da su zabrinuti.
Zabrinuti su da možda neće dobiti neophodno obrazovanje.
I znate šta?
U pravu su.
Dvesta miliona adolescenata širom sveta ne pohađa školu,
što je otprilike populacija Brazila.
A i oni koji je pohađaju
misle da možda neće steći neophodne veštine.
Globalno, šestoro od desetoro dece i mladih ljudi
ne dostignu minimalni nivo znanja u čitanju i matematici.
Nijedna zemlja ne može biti uspešna
ako skoro polovina njene omladine
ne ume da čita ili piše.
A šta je sa onim srećnicima koji idu u srednju školu?
Mnogi odustaju jer su zabrinuti
da neće steći veštine koje mogu koristiti da bi se izdržavali.
Ponekad, njihovi roditelji ne mogu da priušte školarine.
Što je tragično.
Omladina mi takođe priča da ih brine zaposlenje,
da neće moći da nađu posao.
Opet, u pravu su.
Svakog meseca, 10 miliona mladih ljudi dostigne radno doba.
To je zapanjujući broj.
Neki će nastaviti obrazovanje, ali će mnogi tražiti posao.
A naš svet ne stvara 10 miliona novih radnih mesta svakog meseca.
Konkurencija je žestoka za raspoloživa radna mesta.
Zamislite da ste mlada osoba danas,
kojoj treba posao, koja traži sredstva za život,
koja je spremna da gradi budućnost,
a prilike je teško naći.
Mladi ljudi mi takođe pričaju
da su zabrinuti da neće steći neophodne veštine.
I tu su u pravu.
Nalazimo se u vremenu u svetu
kada se on jako brzo menja u smislu posla.
Nalazimo se u četvrtoj industrijskoj revoluciji.
Mladi ne žele da budu na farmama i u ruralnim zajednicama.
Oni žele da idu u gradove.
Žele da steknu veštine budućnosti za buduće poslove.
Žele da nauče o digitalnoj tehnologiji i ekološkoj tehnologiji.
Žele da imaju šansu da nauče o modernoj zemljoradnji.
Žele da nauče o biznisu i preduzetništvu,
kako bi stvorili sopstveni biznis.
Žele da budu medicinske sestre, radiolozi, farmaceuti i doktori.
I žele da imaju veštine neophodne za budućnost.
Takođe žele da nauče zanate, kao što su gradnja i električarski zanat.
To su sve profesije koje su potrebne jednoj zemlji,
kao i profesije koje još nisu izmišljene.
Mladi mi takođe pričaju da su zabrinuti zbog nasilja.
Kod kuće, onlajn, u školi, u svojim zajednicama.
I ovaj put su u pravu.
Jedna mlada osoba može imati stotine prijatelja na društvenim mrežama,
ali kada im zatreba prijateljsko lice,
neko da im se nađe kao prijatelj, da sa njim popričaju,
ne mogu ga naći.
Suočavaju se sa maltretiranjem, uznemiravanjem i još mnogo toga.
A stotine miliona se součava sa eksploatacijom,
zlostavljanjem i nasiljem.
Svakih sedam minuta, dečak ili devojčica adolescentkinja
su ubijeni u činu nasilja negde u svetu.
Devojčice mi pričaju
da su posebno zabrinute za svoju budućnost.
Nažalost, i one imaju pravo.
Devojčice se suočavaju sa predrasudama i diskriminacijom.
Suočavaju se sa brakom u ranom detinjstvu
i sa ranom trudnoćom opasnom po život.
Zamislite populaciju Sjedinjenih Država.
E sad to udvostručite.
To je broj žena koje se udaju pre svog 18. rođendana.
Šesto pedeset miliona.
Mnoge su postale majke dok su i same bile deca.
Jedna od tri žene će se suočiti sa fizičkim zlostavljanjem
ili seksualnim zlostavljanjem tokom svog života.
Nije ni čudo što su devojčice zabrinute za svoju budućnost.
Ove hitne krize možda nisu realnost u vašem životu ili komšiluku.
Možda ste vi imali prilike za dobro obrazovanje,
tražene veštine i zaposlenje.
Možda se nikada niste suočili sa nasiljem, predrasudama ili diskriminacijom.
Ali, postoji desetine miliona mladih koji nisu imali toliko sreće.
Oni daju signal za uzbunu za svoju budućnost.
Zato UNICEF i mnogi naši državni i privatni partneri
pokreću novu globalnu inicijativu.
Mladi su joj dali ime.
Zove se Generation Unlimited
ili Gen-U ili Gen you.
Dakle, oni nam govore da je njihovo vreme, da je red na njih,
da je budućnost njihova.
Naš cilj je vrlo konkretan.
Mi želimo da svaka mlada osoba ide u školu, da uči, da se obučava
ili da ima posao primeren svojim godinama do 2030. godine.
Ovaj cilj je hitan, neophodan i ambiciozan.
Ali mislimo i da je dostižan.
Zato tražimo najnovija rešenja
i ideje.
Ideje koje će pružiti mladima šansu za budućnost.
Ne znamo sve odgovore,
pa se obraćamo kompanijama i vladama, neprofitnim organizacijama,
akademskim ustanovama, zajednicama i inovatorima za pomoć.
Gen-U će biti otvorena platforma
gde ljudi mogu da dođu i podele svoje ideje i rešenja
o tome šta deluje, a šta ne,
i što je važnije, šta bi moglo da deluje.
Ako uzmemo te ideje i dodamo malo početnog kapitala,
dodamo dobre partnere
i političku volju,
možemo se proširiti i dopreti do hiljada i miliona ljudi
širom sveta.
Ovim projektom ćemo uraditi nešto novo.
Zajedno ćemo osmišljavati i stvarati sa mladima.
Mladi iz Gen-U će biti na mestu vozača
i vodiće sve nas na tom putu.
U Argentini postoji program gde spajamo učenike
koji su u ruralnim, udaljenim, teško dostupnim planinskim zajednicama,
sa nečim što su retko viđali:
srednjoškolskim nastavnikom.
Ovi učenici dođu u učionicu, zajedno sa nastavnikom iz zajednice
i spojeni su sa urbanim školama onlajn.
A tu su i srednjoškolski nastavnik,
koji im predaje o digitalnoj tehnologiji,
i dobro srednjoškolsko obrazovanje,
a da uopšte ne moraju da napuštaju svoje zajednice.
A u Južnoj Africi postoji program koji se zove Tehno devojke.
A to su devojčice iz ugroženih susedstava
koje uče oblasti iz NTIM programa:
nauku, tehnologiju, inženjerstvo i matematiku.
I imaju šansu da uče posao od drugih.
Na ovaj način one mogu sebe da vide
na poslovima u inženjerstvu,
nauci, i možda svemirskom programu.
U Bangladešu,
imamo partnere koji obučavaju desetine hiljada mladih ljudi
u oblasti trgovine
kako bi mogli da popravljaju motocikle,
ili da budu serviseri mobilnih telefona.
Ovo su šanse da obezbede sredstva za život.
Ili možda da osnuju sopstveni biznis.
A u Vijetnamu
postoji program u kojem upoznajemo mlade preduzetnike
sa potrebama njihove lokalne zajednice.
Ovaj program je okupio grupu ljudi
koji su odlučili da reše problem prevoza
za ljude sa invaliditetom u njihovim zajednicama.
Uz mentora i malo kapitalnog ulaganja,
razvili su novu aplikaciju kako bi pomogli celoj zajednici.
Videla sam kako ovi programi mogu promeniti stvari.
Kada sam bila u Libanu, posetila sam program Girls Got IT,
ili Girls Got It.
U ovom programu, devojke koje su izučavale
kompjuterske veštine i NTIM program
imaju priliku da rade sa mladim profesionalcima,
kako bi naučile iz prve ruke
kako je to biti arhitekta, dizajner ili naučnik.
I kada vidite te devojke, osmehe na njihovim licima,
vatru u njihovim očima,
toliko su uzbuđene, imaju nadu za budućnost.
Žele da promene svet.
A sada, sa ovim programom i ovim mentorima,
mogu to i da urade.
Ali, ove ideje i programi su samo početak.
Oni će dopreti samo do dela mladih do kojih treba da dopremo.
Mi želimo da nađemo način da unapredimo ove ideje.
Da dopremo do više mladih ljudi u više zajednica,
na više mesta širom sveta.
Želimo da sanjamo velike snove.
Da li bi svaka škola, bilo gde u svetu,
koliko god da je udaljena ili planinska,
ili čak u izbegličkom kampu,
mogla da ima vezu sa internetom?
Možemo li imati momentalni prevod za mlade
kako bi mogli da steknu dobro obrazovanje
na svom jeziku, bilo gde u svetu?
Da li bi bilo moguće
da spojimo obrazovanje u vašoj školi
sa veštinama koje će vam trebati da dobijete posao u svojoj zajednici?
Kako biste nakon škole mogli da imate posao.
I više.
Da li može svako od nas da pomogne?
U našem svakodnevnom životu i na našim radnim mestima,
postoji li način da podržimo mlade?
Mladi nam traže praksu,
da im pokažemo posao, stažiranje.
Možemo li ovo?
Mladi nam takođe traže programe rada i studiranja,
kroz koje mogu da uče i zarade.
Možemo li ovo uraditi i dopreti do obližnje zajednice,
koja nije tako napredna, kako bismo im pomogli?
Mladi takođe govore da žele da pomognu drugim mladim ljudima.
Oni žele više prostora i pravo glasa
kako bi se okupili i pomogli jedni drugima.
U centrima za HIV, izbegličkim kampovima,
ali i da bi zaustavili onlajn nasilje i brak u ranom detinjstvu.
Trebaju nam ideje, trebaju nam velike i male ideje,
lokalne i globalne.
To je, naposletku, naša odgovornost.
Brojna generacija mladih će naslediti naš svet.
Naša dužnost je da im ostavimo nasleđe nade i prilika
za njih i sa njima.
Mladi čine 25 procenata naše populacije.
Ali su 100 procenata naše budućnosti.
I oni traže šansu da se izbore
za izgradnju boljeg sveta.
Njihova potreba treba da je poziv za nas.
Poziv našeg vremena.
Sada je vreme, potreba je hitna.
I 1,8 milijarda mladih čeka.
Hvala vam.
(Aplauz)