Kako da potaknemo ljude da se uključe u rješavanje globalnog zatopljenja?
Htio bih početi s dvama kratkim pokusima s vama.
Vaš zadatak je primijetiti osjećate li kakvu razliku dok budem govorio.
U redu?
Krećemo.
Vidimo porast u razinama ugljičnog dioksida,
sad je već oko 410 ppm.
Kako bismo izbjegli scenarij RCP 8,5,
potrebna nam je ubrzana dekarbonizacija.
Svjetsko ograničenje za ugljik,
da bi sa 66 % vjerojatnosti dosegao cilj od 2 °C,
iznosi otprilike 800 gigatona.
(Smijeh)
U redu, probat ću sad nešto drugo.
Prijeti nam Zemlja koja nije prikladna za stanovanje:
monstruozne oluje,
ubojite poplave,
razarujući šumski požari,
ludi valovi topline koji će nas kuhati na vrelom suncu.
2017. je već toliko neočekivano topla,
da zastrašuje klimatske znanstvenike!
Imamo tri godine priliku smanjiti emisije, samo tri.
Ako to ne učinimo, živjet ćemo u paklu na zemlji.
U redu, dakle --
(Pljesak)
A sad vaš zadatak:
Kako se osjećate kad ste čuli ove načine govora?
Nakon prvog ste se možda isključili ili samo ostali zbunjeni?
"O čemu ovaj priča?"
Nakon drugog možda uplašeno ili jednostavno otupljeno?
Još jednom pitanje koje sam postavio:
Kako da potaknemo ljude da se uključe u rješavanje globalnog zatopljenja?
I zašto ova dva oblika komunikacije o tome ne djeluju?
E pa, najveća prepreka u djelovanju protiv klimatskih promjena
leži između vaših ušiju.
Oslanjajući se na rastuću literaturu psihologije i društvenih znanosti,
proveo sam godine istražujući pet unutrašnjih obrana
koja zaustavljaju ljude od uključivanja.
Kad ljudi čuju vijesti o klimi koja će ih napasti,
oni postave prvu obranu:
udaljavanje.
Kad čujemo nešto o klimi,
mi čujemo o nečemu dalekom u svemiru --
Zamišljate arktički led, polarne medvjede --
sve vremenski udaljeno, recimo 2100. godina.
Ogromna je i sporo se kreće. Razmišljamo u gigatonama i stoljećima.
Dakle, ona nije ovdje. Ona nije sada.
Budući da se čini toliko dalekom od mene,
čini se izvan mog kruga utjecaja,
zato se osjećam bespomoćno u vezi s tim.
Ništa ja tu ne mogu učiniti.
U našem svakodnevnom životu,
većina nas više voli misliti o stvarima koje su nam bliže,
poput posla, djece,
koliko lajkova smo dobili na Facebooku.
E sad to, to je stvarno.
Sljedeća obrana je propast.
Klimatska promjena se uglavnom predstavlja
kao neka naziruća propast,
koja donosi gubitak, trošak i žrtvu.
To nas čini uplašenima.
Ali čim nas prođe taj prvi strah,
moj mozak želi potpuno izbjeći ovu temu.
Nakon 30 godina strašnih priča o klimatskim promjenama,
više od 80 % medijskih članaka još uvijek koriste izraze propasti,
ali ljudi se naviknu na to i onda
otupe
na pretjerano korištenje propasti.
Toliko mnogo nas sad pati od nekog oblika zasićenosti apokalipsom,
postajemo tupi od previše eksplicitnog kolapsa.
Treća obrana je nesklad.
E sad, ako znamo
da uporaba fosilnog goriva doprinosi globalnom zatopljenju,
kosi s onim što radimo -- vožnjom, letom, jedenjem govedine --
onda nastupa takozvani kognitivni nesklad.
Njega osjećamo kao unutrašnju nelagodnost.
Možda se osjećamo kao licemjerci.
Kako bi se riješio ove nelagode,
naš mozak počne smišljati opravdanja.
Zato mogu reći, na primjer,
"Moj susjed ima puno veći auto od mene"
ili "Mijenjanje moje prehrane nema smisla,
ako sam ja jedini koji to radi".
Ili bih mogao htjeti sumnjati u cijelu znanost vezanu uz klimu.
Mogao bih reći: "Znaš, klima se uvijek mijenja".
Tako da se s ovim opravdanjima osjećamo bolje,
ali cijena toga je
odbacivanje onoga što znamo.
Stoga, ponašanje upravlja stavovima.
Moj se kognitivni nesklad pojavljuje
kad shvatim da sam letio iz Osla u New York,
i zatim natrag u Oslo,
kako bih pričao o klimi.
(Smijeh)
Za 14 minuta govora.
(Smijeh)
Tako da me to tjera da pređem na poricanje.
(Smijeh)
Dakle, ako šutimo,
ignoriramo ili se rugamo činjenicama o klimatskim remećenjima,
onda bismo mogli pronaći unutarnje sklonište
od straha i osjećaja krivnje.
Poricanje ne proizlazi iz manjka inteligencije i znanja.
Ne, poricanje je stanje uma
na kojem bi mogao biti svjestan nekog zabrinjujućeg znanja,
ali ja živim i ponašam se kao da to ne znam.
Stoga, mogli bismo to nazvati vrstom dvostrukog života,
i znati i ne znati.
To nam često potvrđuju i drugi,
naša obitelj i zajednica,
slažući se da se ovu riskantnu temu ne spominje.
Na kraju dolazimo do identiteta.
Uzrujani klimatski aktivisti
zahtijevaju da vlada poduzme nešto,
ili s uredbama ili s porezom na ugljik.
Međutim, razmotrite što se dogodi
kad ljudi koji drže do tradicionalnih vrijednosti, na primjer,
čuju od aktivista da bi vlada trebala povećati broj zastupnika.
Pogotovo u bogatim zapadnim zemljama,
za njih je tek malo vjerojatno da će vjerovati u tu znanost.
Zašto je tome tako?
E pa, ako držim do tradicionalnih vrijednosti,
vjerojatno preferiram masivne aute i malu vladu,
nego sićušne aute i ogromnu vladu.
A kad bi znanost o klimi došla i rekla
da bi se vlada trebala povećati,
onda bih vjerojatno manje vjerovao toj znanosti.
Na ovaj način kulturni identitet
počinje nadglašavati činjenice.
Vrijednosti pojedu činjenice,
a moj identitet pobjeđuje istinu.
Dakle, nakon prepoznavanja kako ovih pet obrana ubijaju uključenje,
kako ih premostiti?
Nova istraživanja pokazuju kako možemo ovih pet obrana pretvoriti
u kriterije ključne za uspjeh
u razgovoru o klimi koji je mozgu pristupačniji.
Ovdje stvari postaju uzbudljivije
i gdje se susrećemo s pet rješenja,
rješenja temeljenih na dokazima o učinkovitosti.
Prvo, udaljenost ćemo pretvoriti u društvenost.
Možemo učiniti klimu bliskom, osobnom i hitnom,
tako da je postanemo svjesni,
a to možemo učiniti tako da širimo drušvene norme
koje su pozitivne prema rješenjima.
Ako vjerujem da će moji prijatelji, susjedi
ili vi u publici poduzeti nešto,
onda ću i ja.
Možemo vidjeti ovo, primjerice, iz solarnih panela za krovove.
Šire se od susjeda do susjeda poput virusa.
Zarazno je.
To je moć umreženosti koja stvara novu normalu.
Sljedeće je pretvaranje propasti u podršku.
Umjesto da šaljemo negativnu sliku
kao što je propast i trošak,
možemo pretvoriti klimu u nešto što se tiče ljudskog zdravlja,
primjerice, ako imamo ukusne hamburgere biljnog porijekla,
dobro je za tebe i dobro je za klimu.
Možemo također pretvoriti klimu u nešto što se tiče novih tehnoloških mogućnosti,
sigurnosti i novih poslova.
Poslovi vezani uz solarnu energiju, primjerice, u izvrsnom su porastu.
Upravo su premašili brojku od tri milijuna poslova.
Psihologija kaže da u svrhu stvaranja uključenja,
trebamo stvoriti, kao ravnotežu,
tri pozitivna ili podržavajuća okvira
za svaku prijetnju klimi koju spomenemo.
Zatim možemo pretvoriti nesklad
u jednostavnija djelovanja.
To često zovemo poticanje.
Ideja je da, s boljom strukturom izbora,
možemo učiniti ponašanja prijateljski nastrojena prema klimi
automatskim i prikladnim.
Dozvolite da pojasnim. Primjerice s otpadom od hrane.
Otpad od hrane na bifeima uvelike se smanjuje,
ako se veličina tanjura ili kutija malo smanji,
jer manji tanjur izgleda puniji hranom,
dok ogromna kutija izgleda praznija,
zato ju više punimo hranom.
Dakle, manji tanjuri čine veliku razliku za smanjenje otpada od hrane.
A postoje stotine pametnih poticaja poput toga.
Bit je u tome da se nesklad smanjuje, što se više ponašanja potiču.
Zatim možemo preokrenuti poricanje
krojenjem signala koji vizualiziraju naš pomak.
Možemo stvoriti motivirajuće povratne informacije,
o tome ide li nam dobro s našim rješavanjem problema.
Recimo da ste smanjili zagađenje zbog prijevoza
ili smanjili potrošnju struje u svojoj zgradi.
E pa, jedna aplikacija u kojoj to možete podijeliti je Ducky.
Ideja je da u njoj bilježite sve,
a onda možete vidjeti napredak svog tima ili tvrtke.
Dobivate signale u stvarnom vremenu.
Konačno, identitet.
Možemo preokrenuti identitet boljim pričama.
Naš mozak obožava priče.
Stoga, trebaju nam bolje priče o tome kuda želimo ići
i treba nam više priča o herojima i heroinama
svih vrsta koji čine pravu promjenu.
Ponosim se što se moj rodni grad Oslo
smjelo upustio u pretvaranje svog transporta električnim,
bilo auta, motora ili buseva.
Jedna od osoba koja predvodi ovo je Christina Bu.
Na čelu je Udruge električnih vozila već godinama
i bori se svakog dana.
Sada su i UK-a, Francuska, Indija i Kina također najavile planove
o skončavanju prodaje auta na gorivo.
E sad, to je ogromno.
I također, u Oslu možemo vidjeti kako uzbuđeni vlasnici elektroničkih vozila
šire svoje električne priče prijateljima i susjedima
i uvedu i njih u priču.
Tako da napravimo puni krug od priče do društvenog rješenja.
Tisuće govornika o klimi
sada počinju koristiti ova rješenja
svuda po svijetu.
Jasno je, međutim, da individualna rješenja
nisu dovoljna za rješavanje klime sama po sebi,
ali ona izgrađuju snažniju temeljnu potporu
za politiku i rješenja koja mogu.
Zato je ključno da se ljudi uključe.
Započeo sam ovaj govor
s provjeravanjem dvaju načina razgovora o klimi s vama.
Postoji i drukčiji način.
Htio bih ga podijeliti s vama.
Počinje sa zamišljanjem same klime
kao zraka koji udišemo.
Klima nije uistinu neka apstraktna, udaljena klima
skroz daleko od nas.
Riječ je o ovom zraku koji nas okružuje.
Ovom zraku kojeg možete osjetiti i u ovoj sobi.
Zraku koji vam trenutno prolazi kroz nosnice.
Ovaj zrak je koža naše Zemlje.
Nevjerojatno je tanak,
kad ga usporedimo s veličinom Zemlje i kozmosa od kojeg nas štiti.
Daleko je tanji od kore od jabuke,
kad usporedimo s njezinim promjerom.
Može izgledati beskonačnim kada pogledamo gore,
ali ovaj prekrasan, prozračan zrak, samo je 8-11 kilometara tanak.
Krhki omot oko ogromne kugle.
Unutar ove kore,
svi smo blisko povezani.
Dah koji ste upravo udahnuli
sadržavao je oko 400.000 istih atoma argona
koje je i Gandhi udahnuo tijekom svog života.
Unutar ovog tankog, nepostojanog, nesređenog ovitka,
sav se život njeguje, štiti i održava.
Ono izolira i regulira temperature
u rasponu gdje je baš taman za vodu i za život kakve znamo.
I posreduje između plavog oceana i crne vječnosti.
Oblaci prenose sve milijarde tona vode
potrebne za tlo.
Zrak puni rijeke,
uznemiruje vode,
navodnjava šume.
S globalnim začudnjavanjem vremena,
postoje dobri razlozi za osjećanje straha i očaja.
Možemo prvo oplakivati žalosno današnje stanje i gubitke
i zatim se okrenuti prema budućnosti trijeznih očiju i s odlučnošću.
Nova psihologija djelovanja u vezi s klimom
leži u odustajanju, ne od znanosti,
već od prepreka apstrakcije i propasti,
i zatim biranju novih priča.
To su priče
o postizanju povlačenja, preokretanja klimatskog zatopljenja.
To su priče o koracima koje poduzimamo
kao ljudi, gradovi, tvrtke
i javna tijela
u brizi o zraku,
unatoč snažnim suprotnim vjetrovima.
To su priče o poduzimanju koraka
jer nas prizemljavaju u onome što i jesmo kao ljudi:
zemljani unutar ovog živućeg zraka.
Hvala vam.
(Pljesak)