Durant els últims mesos he fet viatges que han durat setmanes
portant només una maleta.
Un dia em van convidar a un acte important,
i volia portar alguna cosa especial i nova.
Vaig regirar la maleta sense trobar res que posar-me.
Per sort aquell dia era a la conferència sobre tecnologia,
i tenia accès a impressores 3D.
Vaig dissenyar una faldilla amb l'ordinador,
i vaig pujar l'arxiu a l'impressora.
Vaig imprimir les peces aquell vespre.
L'endemà vaig prendre les peces,
les vaig montar a l'habitació de l'hotel,
i és la faldilla que porto ara mateix.
(Aplaudiments)
No era la primera vegada que imprimia roba.
Per la col·lecció final a l'escola de disseny
vaig decidir probar d'imprimir tota una col·lecció de moda des de casa.
El problema era que no sabia gaire sobre la impressió en 3D,
i només tenia nou mesos per descobrir com imprimir cinc conjunts vàlids.
Sempre em sento més creativa quan treballo des de casa.
Em va agradar molt experimentar amb nous materials,
i sempre he provat noves tècniques
per fer els materials més exclusius per els meus projectes de moda.
M'agradava anar a velles fàbriques i botigues estranyes
buscant restes de materials estranys i desconeguts,
i portar-los a casa per fer experiments.
Com poden imaginar,
als companys de pis no els feia gràcia.
(Riuen)
Així que vaig decidir mudar-me per treballar amb grans màquines,
unes que no cabien a la sala d'estar.
M'agrada la feina a mida que puc fer
amb tot tipus de tecnologies de la moda,
com telers i talladores làser i estampació en seda.
Durant un estiu, vaig venir a Nova York per fer pràctiques
a un casa de moda de Chinatown.
Vam treballar en dos vestits increíbles impressos en 3D.
Eren fantàstics... com poden veure.
Però vaig tenir alguns problemes.
Estaven fets d'un plàstic dur i per això eren molt fràgils.
Les models no podien seure,
i s'esgarrapaven amb els plàstics que tenien sota els braços.
Amb l'impressió 3D, els dissenyadors tenen molta més llibertat
per fer que els vestits es vegin exactament com ells volen,
però tot i així, depenien molt de les grans impressores industrials
que es trobaven als laboratoris lluny dels seus estudis.
Aquell mateix any, un amic em regalà un collaret imprimit en 3D,
fet amb una impresora doméstica.
Sabia que aquestes eren molt més barates
i molt més accessibles que les de les meves pràctiques.
Vaig mirar el collaret,
i vaig pensar: "Si puc imprimir un collaret des de casa,
per què no imprimir també la meva roba?"
M'agradava la idea de no haver d'anar a la botiga
i agafar teixits que algú altre havia escollit vendre...
Els podria dissenyar i imprimir-los directament des de casa.
Vaig trobar un espai de creadors,
on vagi aprendre tot el que sé sobre la impressió 3D.
De seguida em van donar la clau del laboratori,
perquè pogués experimentar cada nit fins tard.
El repte principal va ser trobar el filament amb què imprimir la roba.
I què és un filament?
És el material amb què funciona l'impressora.
Vaig passar com un mes experimentant amb PLA,
que és un material rígid, fràgil i que a més pica.
Tot va canviar quan vaig descobrir el Filaflex,
que és un nou tipus de filament,
És fort i, tot i així, molt flexible.
I amb això vaig poder imprimir la primera peça,
la jaqueta vermella amb la paraula "Liberté"
("Llibertat", en francès)
estampada en ella.
La vaig escollir perquè em sentia lliure i poderosa
per poder dissenyar una peça des de casa
i imprimir-la jo mateixa.
De fet, podeu descarregar fàcilment aquesta jaqueta,
i canviar la paraula per qualsevol altra cosa.
Per exemple el vostre nom o el nom del vestre estimat.
(Riures)
Com les plaques són petites,
vaig haver de montar la roba com si fos un trencaclosques.
I volia resoldre un altre repte.
Volia imprimir teles
que pogués fer servir com teixits normals.
Llavors vaig trobar un software lliure
d'un arquitecte que va dissenyar un estampat molt maco.
Amb allò vaig poder imprimir una tela preciosa
que faria servir com un teixit normal.
De fet s'assembla una mica a la punta.
Vaig pendre l'arxiu i el vaig modificar, i canviar i jugar amb ell...
vaig treure'n diverses versions.
I encara havia d'imprimir durant 1.500 hores més
per completar la meva col·lecció.
Vaig portar sis impressores a casa i vaig imprimir sense parar, dia i nit.
En realitat és un procés molt lent,
però recordem que fa 20 anys l'Internet era força més lent que ara
igual que l'impressió 3D anirà més ràpid
i en un tres i no res podrem imprimir una samarreta des de casa
en un parell d'hores, o potser de minuts.
Voleu veure com queda?
Públic: Sí!
(Aplaudiments)
Danit Peleg: La Rebeca porta un dels meus cinc conjunts.
Quasi tot el que porta ho he imprès a casa.
Fins i tot vaig imprimir les sabates.
Públic: Oh!
Públic: Què maco!
(Aplaudiments)
Dnit Peleg: Gràcies, Rebecca.
(Al públic) Gràcies!
Pensant en el futur, el materials evolucionaran
i s'assemblaran als teixts que fem servir avui dia,
com el cotó o la seda.
Imagineu roba personalitzada perquè us escaigui perfectament.
La música també era molt física fa temps.
Havies d'anar a la botiga i comprar els CDs,
però només cal descarregar-se la música,
la música digital,
directament al telèfon.
La moda també és una cosa molt física.
I em pregunto com serà el nostre món
quan la nostra roba sigui digital, com aquesta faldilla.
Molstes gràcies.
(Aplaudiments)
[Gràcies]
(Aplaudiments)