През последните няколко месеца пътувах с цели седмици
само с един куфар дрехи.
Един ден бях поканена на важно събитие
и исках да облека нещо специално и ново на него.
И така погледнах в куфара си, но не можех да открия нищо за носене.
Имах късмета да присъствам на техническа конференция същия ден
където имах достъп до 3D принтери.
И така бързо моделирах една пола на компютъра си
и заредих файла на принтера.
Той само отпечата частите през нощта.
На следващата сутрин, взех всички части,
сглобих ги заедно в хотелската си стая,
и всъщност това е полата, която нося точно сега.
(Аплодисменти)
И това не беше първият път, когато отпечатвах дрехи.
За дипломната ми колекция в училището по моден дизайн
реших да пробвам и да отпечатам в 3D цяла модна колекция от собствения си дом.
Проблемът беше, че не знаех почти нищо за 3D отпечатването,
а имах само 9 месеца да измисля как да отпечатам 5 модни образа.
Винаги се чувствах най-креативна, когато работeх от вкъщи.
Обичах да експериментирам с нови материали
и винаги се опитвах да разработя нови техники,
за да създам най-уникалните тъкани за моите модни проекти.
Обичах да посещавам стари заводи и странни магазини
в търсене на остатъци от необикновени пудри и странни материали
и да ги нося вкъщи, за да експериментирам с тях.
Вероятно можете да се досетите,
съквартирантите ми никак не харесаха това.
(Смях)
Затова реших да продължа да работя с големи машини –
такива, които не се събираха в хола ми.
Обичам точната и специфична работа
с всички видове модни технологии,
като плетачни машини, лазерно рязане и ситопечат върху коприна.
Една лятна ваканция, дойдох на стаж тук в Ню Йорк
в модна къща в Чайна Таун.
Работихме върху две невероятни рокли, които бяха отпечатани в 3D.
Бяха удивителни, както можете да се уверите тук.
Но имах някои проблеми с тях.
Те бяха направени от твърда пластмаса и поради това бяха твърде чупливи.
Моделите не можеха да сядат
и дори имаха драскотини от пластмасата по ръцете си.
Чрез 3D отпечатването, дизайнерите се сдобиха с огромна свобода
да проектират роклите да изглеждат точно, както са желали,
но въпреки това, бяха доста зависими от големи и скъпи промишлени принтери,
които се намираха в лаборатории далече от ателиетата им.
По-късно същата година, мой приятел ми подари 3D колие,
отпечатано с помощта на домашен принтер.
Знаех, че тези принтери бяха много по-евтини
и доста по-достъпни, от онези, които ползвахме на стажа ми.
И така, погледнах колието
и си помислих, „Ако мога да отпечатам колие от дома си,
защо да не отпечатам и мои дрехи от къщи?“
Наистина ми допадна идеята, че не е нужно да ходя до магазина
и да търся дрехи, които някой друг е решил да продава.
Можех просто да ги моделирам и да ги отпечатвам направо от дома си.
Намерих малка творческа работилница,
в която добих всичките си познания за 3D отпечатването.
Там буквално веднага ми дадоха ключа за лабораторията,
така че можех да експериментирам до късно всяка вечер.
Главното предизвикателство бе да открия подходящите нишки за отпечатване на дрехи.
А какво са нишките?
Нишките са материала, с който захранвате принтера.
Измина около месец в опити с полилактидна киселина (PLA) –
твърд, надраскващ и чуплив материал.
Успях да постигна напредък, когато научих за Filaflex,
което е нов вид нишка.
Тя е здрава, както и много гъвкава.
И с нея успях да отпечатам първото си облекло,
червеното яке, което съдържа думата „Liberté“ -
„свобода“ на френски -
вградена в него.
Избрах думата, защото се чувствах толкова силна и свободна,
да съм способна да изработя дреха от дома си,
а след това сама да си я отпечатам.
Наистина, можете лесно да изтеглите това яке
и с лекота да смените думата с нещо друго.
Например вашето име или това на любимия ви човек.
(Смях)
Печатната форма на принтера е малка,
затова се налагаше да сглобявам дрехата, точно като пъзел.
Целях да се справя и с друго предизвикателство.
Исках да отпечатвам платове,
които бих ползвала, точно като обикновения текстил.
Тогава открих файл с отворен код
от архитект, създал модел, който обожавам.
С него имах възможността да отпечатвам изящни тъкани,
които да използвам като обикновени платове.
Всъщност до известна степен дори изглежда като дантела.
Затова взех неговия файл и го видоизменях, играех си с него,
появиха се много различни негови версии.
Трябваше да печатам още 1500 часа
да завърша отпечатването на колекцията си.
Затова донесох шест принтера у дома и отпечатвах денонощно.
Всъщност това е наистина бавен процес,
но да си припомним, как интернет беше значително по-бавен преди 20 години,
така че 3D печатането също ще се ускори
и за нула време ще можете да отпечатвате тениски от дома си
само за няколко часа или дори за минути.
И така, искате ли да видите как изглежда?
Публика: Да!!!
(Аплодисменти)
Данит Пелег: Ребека носи едно от моите пет облекла.
Почти всичко, което тя носи тук, е отпечатано от дома ми.
Дори нейните обувки са отпечатани.
Публика: Еха!
Публика: Супер!
(Аплодисменти)
Данит Пелег: Благодаря ти, Ребека.
(Към публиката) Благодаря ви.
Затова мисля, че в бъдеще материалите ще се доразвият
и ще имат вида и усещането, като на познатите ни платове.
например памук или коприна.
Представете си персонализирани дрехи, които са точно по ваш размер.
Някога музиката е била нещо физическо.
Трябвало е да отидете до музикалния магазин и да си купите CD,
но днес можете да си изтеглите музика –
цифрова музика –
директно на телефона си.
Модата също е нещо много физическо.
И се питам, как ли би изглеждал светът ни,
когато дрехите ни ще бъдат цифрови, точно като тази пола.
Много Ви благодаря.
(Аплодисменти)
[Благодаря Ви]
(Аплодисменти)