קארן סונברג בת ה-59
גדלה בחוף הצפוני של לונג איילנד,
במרחק נסיעה של שעה בלבד מניו יורק.
הוריה היו ניצולי שואה,
אבל כמעט ולא הזכירו את זה.
כל מה שידעתי היה שהיינו שונים,
שאני הייתי שונה.
לא ידעתי בדיוק למה.
הוריה היו יהודים ילידי גרמניה.
לאחר עליית היטלר לשלטון המשפחות ברחו.
הוריה של סונברג היו רק ילדים,
אבל נשאו איתם את הטראומות מהדיכוי הנאצי
לאורך כל חייהם.
אמי, מגיל שלוש והלאה,
אבי, מגיל חמש או שש.
הוא היה...
חשוף...
לקיום המכאיב בגרמניה.
למרות שגדלה בנינוחות
כאן, בארצות הברית,
סונברג עצמה נאבקה במשך שנים
בחרדה ומתח.
למרות שהיא לא יכלה להוכיח את זה,
היא האמינה שזה היה קשור איכשהו
לילדותם הטראומטית של הוריה.
מאחר ודיברתי על כך עם רבים מחבריי,
שהגיעו מרקע דומה,
נראה שהדבר מצוי בעקביות אצל רובנו.
היו ללא ספק אתגרים,
שנראה ש"ילדים אמריקאים" לא חוו.
למרות שלא הייתןם שם.
בדיוק.
זה החלק המדהים בזה.
מחקר חדש
שהתפרסם החודש
במגזין המדעי "Biological Psychiatry" (פסיכיאטריה ביולוגית)
מחזק את אמונתה של סוננברג שהיא חוותה
את תופעות הלוואי של הטראומה של הוריה.
ד"ר רחל יהודה,
מנכלית מחלקת
הדחק הפוסט טראומתי ב"מאונט סייניי"
הובילה את המחקר.
חברי הצוות שלה ראיינו וערכו בדיקות דם,
ל 32 זוגות של שורדים וילדיהם,
תוך התמקדות בגן שנקרא FKBP5.
אנחנו כבר יודעים שזה הוא גן
שתורם לסיכון של דיכאון
והפרעת חרדה פוסט טראומטית.
יהודה הבחין בדפוס
שקיים אצל ניצולי שואה
שנקרא "שינוי אפיגנטי."
לא שינוי בגן עצמו,
אלא, שינוי
בסמן כימי שמחובר אליו.
כשהסתכלנו על ילדיהם,
לילדיהם גם היה שינוי אפיגנטי,
באותה נקודה על הגן הקשור למתח.
מה זה אומר?
ובכן, בדור הראשון,
בניצול שואה,
זה מרמז שהיתה
הסתגלות, או תגובה לאירוע סביבתי מחריד.
בדור השני,
נראה שהיתה גם כן
תגובה, של הצאצאים לטראומה הורית זו.
מה שאומר, שילדים של ניצולי שואה,
כמו סונברג,
היו בסבירות גדולה יותר לפתח הפרעות מתח או חרדה.
למרות שמחקרם היה קטן,
יהודה והצוות שלה היו ערים לכל טראומה מוקדמת
שילדי הניצולים עלולים היו לחוות בעצמם
איך זה שהורה,
שהיה נתון לטראומה של השואה,
מסוגל איכשהו להעביר אותה לילד
שלא היה שם?
ובכן, זו באמת שאלה טובה.
המחקר שערכנו אינו מתייחס לשאלות ה"איך."
המחקר שערכנו
רק מספק את ההוכחה לרעיון.
אנו עשויים להיות מסוגלים לזהון "איך," אם נעשה מחקר נוסף.
DNA מועבר מהורים לילדים.