Kartą sapnavau košmarą:
Stoviu apleisto lauko viduryje, pilname kasetinių bombų.
Įprastai man labai patinka žygiuoti,
bet kaskart norėdama išeiti į žygį nerimauju.
Pasąmonėje knibžda mintis,
kad galiu prarasti galūnę.
Ši slypinti baimė prasidėjo prieš 10 metų,
kai sutikau Mahomedą, vaiką, kuris išgyveno kasetinės bombos sprogimą
Libane 2006 metų vasarą Izraelio-Hezbollah karo metu.
Mahomedas, kaip ir daugybė kitų išgyvenusiųjų visame pasaulyje,
turėjo ištverti siaubingas kasetinių bombų pasekmes
kiekvieną mielą dieną.
Kai Libane prasidėjo mėnesio trukmės konfliktas,
aš vis dar dirbau Agence France-Presse Paryžiuje.
Prisimenu, kai negalėjau atplėšti akių nuo ekranų,
nerimastingai sekdama naujienas.
Norėjau būti tikra,
kad krentančios bombos nepataikė ant mano tėvų namų.
Kai atvykau į Beirutą būti karo korespondente,
man palengvėjo, nes galėjau būti kartu su šeima,
kai jiems pagaliau pavyko pabėgti iš pietų Libano.
Dieną, kai karas baigėsi,
prisimenu, mačiau šią nuotrauką:
užblokuoti keliai, karo išvyti žmonės
nekantriai skubantys į pietus, skubantys į namus,
nepaisant to, ką jie ten berastų.
Apie keturi milijonai kasetinių bombų
buvo panaudota Libane 34 dienų konflikto metu.
Per paskutines dvi konflikto savaites Mahomedas prarado abi kojas.
Tai, kad jis gyvena už penkių minučių automobiliu nuo mano tėvų namų,
palengvino man užduotį bendrauti su juo visus tuos metus.
Nuo pirmo mūsų susitikimo praėjo beveik 10 metų.
Mačiau jauną berniuką,
patiriantį fizinę ir psichologinę traumas.
Mačiau paauglį, kuris siūlė draugams nupiešti tatuiruotes
mainais į penkis dolerius.
Ir pažįstu jauną bedarbį vyrą, kuris valandų valandas naršo internete,
bandydamas susirasti merginą, kuri galėtų tapti jo gyvenimo drauge.
Jo likimas ir kojų praradimo padariniai
dabar jį lydi kasdien.
Išgyvenę bombos ataką, kaip Mahomedas,
turi susidoroti su daugybe smulkmenų, apie kurias mes net nepagalvojam.
Kas galėtų įsivaizduoti,
kad daug kasdieninių darbų, kuriuos darome arba laikome savaime suprantamais,
kaip nueiti į paplūdimį arba net kažką pakelti nuo grindų,
galėtų tapti streso ir nerimo šaltiniu?
Ką gi, taip galiausiai atsitiko Mahomedui
dėl jo nelanksčių kojų protezų.
Prieš dešimt metų nė nenutuokiau, kas yra kasetinė bomba,
nenutuokiau apie jos siaubingas pasekmes.
Sužinojau, kad šis aukų nesirenkantis ginklas buvo panaudotas
galybėje pasaulio vietų
ir kasdien vis dar naudojamas
neskirstant, ar taikomasi į karinį taikinį,
ar į vaiką.
Naiviai savęs paklausiau:
„Bet rimtai, kas pagamino šiuos ginklus?
Kam pagamino šiuos ginklus?“
Leiskite paaiškinti, kas yra kasetinė bomba.
Tai didžiulė statinė, pilna kasetinių užtaisų bombų.
Kai ją numeta iš oro,
ji atsiveria danguje ir paleidžia šimtus mažų bombų.
Bombos plačiai išsibarsto
ir nuo smūgio
daug bombų nesprogsta.
Tos nesprogusios bombos tampa minomis:
guli ant žemės,
laukia savo taikinių.
Jei kažkas netyčia ant jų užlipa,
arba paima į rankas,
jos gali sprogti.
Šie ginklai labai nenuspėjami,
tai sukelia dar didesnę grėsmę.
Vieną dieną ūkininkas ramiai gali dirbti žemę,
kitą užkurti laužą ir sudeginti keletą šakų,
ir šalia esančios bombos gali sprogti nuo karščio.
Kita problema – vaikai sumaišo bombas su žaislais,
nes jos gali atrodyti kaip šoklieji kamuoliai arba limonado skardinės.
Būdama dokumentikos fotografe,
nusprendžiau grįžti į Libaną po kelių mėnesių nuo konflikto pabaigos,
ir susitikti su išgyvenusiais kasetinių bombų sprogimus.
Ir su keletu susitikau:
Huseinas ir Rasha
abu prarado po koją.
Jų istorijos panašios į daugybės vaikų istorijas visame pasaulyje,
ir tos istorijos yra žiaurių bombų pasekmių liudijimas
dėl nesibaigiančio šių bombų naudojimo.
Tuomet pirmąsyk sutikau Mahomedą 2007-ųjų sausį.
Jam buvo 11 metų
ir buvo praėję lygiai keturi mėnesiai po incidento.
Kai pirmąkart jį pamačiau,
jis išgyveno skausmingą fizioterapijos seansą,
kad atsigautų nuo savo naujųjų žaizdų.
Vis dar šoke, toks jaunas,
Mahomedui buvo sunku priprasti prie naujojo kūno.
Jis net kartais atsikeldavo naktį, norėdamas pasikasyti prarastas pėdas.
Kas mane sudomino jo istorijoje, tai staigus supratimas apie
Mahomedo ateities sunkumus;
tai, ką jam reikėjo ištverti, kad prisitaikytų prie traumos pasekmių,
būnant 11 metų,
reikės ištverti dar daugybę kartų tiek ateityje.
Net prieš neįgalumą,
Mahomedo gyvenimas buvo nelengvas.
Jis gimė „Rashidieh“ stovykloje, skirtoje pabėgėliams palestiniečiams,
jis vis dar ten gyvena.
Libane gyvena 400 000 palestiniečių pabėgėlių,
jie kenčia dėl diskriminuojančių įstatymų.
Jiems neleidžiama dirbti viešajame sektoriuje
ar praktikuoti tam tikrų profesijų
ir jiems negalima turėti nuosavybės.
Tai viena iš priežasčių,
kodėl Mahomedas nesigaili metęs mokyklą
iškart po sužeidimo.
Jis sakė: „Kam reikia universiteto diplomo,
kai net negalėsiu rasti darbo?“
Kasetinės bombos įsuka žiaurų užburtą ratą bendruomenėse,
žiaurų ne tik nekentėjusiesiems.
Daugybė sužeistųjų meta mokyklą,
negali rasti darbo, ar net praranda buvusius darbus,
todėl negali aprūpinti savo šeimų.
Net neminint nesibaigiančių fizinių skausmų
ir vienišumo jausmo.
Šie ginklai paveikia skurdžiausius iš skurdžiausių.
Didžiulės medicininės išlaidos – našta šeimoms.
Galiausiai jie pilnai pasikliauna humanitarinių agentūrų pagalba,
kuri yra neefektyvi ir nevisados garantuota,
ypač, kai reikia pagalbos visam gyvenimui.
Praėjus dešimčiai metų po sužeidimo,
Mahomedas vis dar negali įsigyti tinkamų protezų.
Dakar jis vaikšto labai atsargiai,
dukart nukrito šalia draugų ir jam buvo labai gėda.
Jis juokauja, kad nuo tada, kai neturi kojų,
kartais bando vaikščioti ant rankų.
Vienas baisiausių ir vis dar matomas ginklų padarinys yra
palikti psichologiniai randai.
Viena pirmųjų medicinos ataskaitų
diagnozavo potrauminio streso ženklus.
Jį kankino nerimas, apetito stoka, nemiga,
atsirado pykčio ženklų.
Tikrovė tokia, kad Mahomedas negavo tinkamos pagalbos pilnam atsigavimui.
Dabartinė jo manija – kuo skubiau išvykti iš Libano,
net jeigu tai reikštų pavojingą kelionę
su pabėgėliais vykstant į Europą šiuo metu per Viduržemio jūrą.
Žinodamas tokios kelionės riziką,
jis pasakė: „Jei mirčiau pakeliui,
nesvarbu“.
Mahomedui jis vistiek miręs ten, kur jis yra dabar.
Kasetinės bombos – viso pasaulio problema,
nes ši amunicija nesiliauja naikinusi ir skaudinusi bendruomenių,
jų ateities kartų.
Interviu su Minų konsultacinės grupės direktoriumi metu,
Jamie Franklinu,
jis pasakė:
„JAV pajėgos Laose iš oro išmetė virš 2 mln. tonų amunicijos.
Jei pilotai nerasdavo taikinių Vietname,
jie išmesdavo nepanaudotas bombas tam tikrose Laoso vietose,
prieš grįždami į bazę,
nes leistis pakrovus lėktuvą pavojinga.“
Tarptautinio Raudonojo kryžiaus komiteto teigimu:
vien tik Laose, vienoje skurdžiausių pasaulio šalių,
yrą likę nuo 9 iki 27 mln. nesprogusių amunicijos vienetų.
11 000 žmonių žuvo arba buvo sužeisti nuo 1973.
Šį mirtiną ginklą jau panaudojo per 20 valstybių karinių konfliktų metu
daugiau nei 35 šalyse,
tokiose kaip Ukraina, Irakas ir Sudanas.
Kol kas 119 valstybių pasirašė tarptautinę sutartį,
uždraudžiančią kasetinių bombų naudojimą,
oficialiai tai pavadinta „Kasetinės amunicijos konvencija“.
Bet kai kurios iš didžiausių kasetinės amunicijos gamintojų,
kaip JAV, Rusija ir Kinija,
neprisijungė prie šios gyvybes saugančios sutarties ratifikavimo
ir tęsia kasetinių bombų gamybą,
pasilikdamos teisę gaminti jas ateityje
ir laikyti šiuos žalingus ginklus atsargoje,
ir, galimai, panaudoti juos ateityje.
Pranešama, kad kasetinės bombos pastaruoju metu dažniausiai naudojamos
besitęsiančių konfliktų metu Jemene ir Sirijoje.
Remiantis tarptautinių investicijų į kasetinių bombų gamintojus tyrimu,
atliktu Pax ir Nyderlanduose įsikūrusios nevyriausybinės organizacijos,
finansinės institucijos investavo milijardus dolerių
į įmones, gaminančias kasetinę amuniciją.
Didžioji dalis institucijų įkurtos šalyse,
kurios nepasirašė Kasetinės amunicijos konvencijos.
Grįžkime prie Mahomedo,
vienas iš darbų, kuriuos jis galėjo rasti, yra citrinų rinkimas.
Kai paklausiau, ar saugu dirbti atvirame lauke, jis atsakė:
„Nesu tikras“.
Tyrimai rodo, kad kasetinės bombos dažnai pavojingomis padaro tas vietoves,
kur žemdirbystė – pagrindinis pragyvenimo šaltinis.
Remiantis Handicap International tyrimu,
98 proc. žuvusių ar sužeistų nuo kasetinių bombų – civiliai.
84 proc. nukentėjusiųjų yra vyrai.
Šalyse, kur šie žmonės neturi kito pasirinkimo
tik dirbti atviruose laukuose,
jie tiesiog tai daro
ir rizikuoja.
Mahomedas yra vienintelis vyras trims savo seserims.
Pagal paprotį, tikimasi, kad jis išlaikys savo šeimą,
bet jis tiesiog negali.
Jis bandė daugybę skirtingų darbų,
bet nė vieno negalėjo išlaikyti dėl savo fizinės būklės
ir mažiau nei draugiško požiūrio į neįgalius žmonėms,
švelniai tariant.
Jam labai skauda, kai ieškodamas darbo,
jis atstumiamas ir
dar gauną truputį pinigų iš gailesčio.
Jis sakė: „Aš čia ne tam, kad maldaučiau pinigų,
aš noriu juos užsidirbti“.
Šiandien Mahomedui dvidešimt vieneri.
Jis neraštingas,
ir bendrauja garso žinutėmis.
Štai viena iš jų.
(Garso įrašas) Mahomedas: (kalba arabiškai)
Laura Boushnak: Jis pasakė: „Mano svajonė – bėgti,
aš tikras, kad, kai pradėsiu bėgti,
niekad nesustosiu“.
Ačiū.
(Plojimai.)