Volt egy rémálmom:
egy elhagyatott aknamező kellős közepén álltam.
A valós életben imádok túrázni,
de minden alkalommal nyugtalanná válok, ha túrázni indulok.
Mindig az motoszkál a fejemben,
hogy elveszíthetem a végtagjaim.
Tíz éve kezdődtek félelmeim
amikor 2006 nyarán, a libanoni Izrael–Hezbollah háború során
megismertem Mohammedet, egy kazettásbomba-túlélőt.
Mohammednek, hasonlóképpen a túlélők zöméhez világszerte,
naponta kell szembenéznie
a kazettás lőszerek utóhatásaival.
Amikor az egy hónapos konfliktus kitört Libanonban,
még mindig Párizsban dolgoztam az Agence France-Presse-nél.
A képernyő rabja voltam,
és nyugtalanul követtem a híreket.
Meg akartam nyugtatni magam,
hogy a zuhanó bombák elkerülték szüleim házát.
Amikor Bejrútba érkeztem, hogy az ottani háborúról tudósítsak,
megkönnyebbülten találkoztam családommal,
miután végre sikerült elmenekülniük Dél-Libanonból.
Amikor a háborúnak vége lett,
a következő kép tárult elém:
eltorlaszolt utak,
otthonukat elhagyni kényszerültek, akik türelmetlenül igyekeznek délre, haza,
függetlenül attól, hogy mit találnak ott.
Kb. 4 millió résztöltet szóródott szét
a 34 napos konfliktus során Libanonban.
Mohammed mindkét lábát elvesztette a konfliktus utolsó hetében.
Mivel öt percre lakik a szüleimtől,
könnyű volt megfigyelni őt az évek során,
és már lassan tíz éve, hogy először találkoztunk.
Láttam mint kisfiút,
akit testi és lelki trauma ért.
Láttam mint tinit, aki tetoválásokat árult barátainak
öt dollárért cserében.
Ismerem mint fiatal munkanélküli férfit is, aki órákat tölt az interneten,
hogy megismerjen egy lányt, aki talán a barátnője lesz.
A sorsa és lába elvesztésének utóhatása
számára a mindennapi valóságot jelenti.
Egy robbanás túlélőjének, mint amilyen Mohammed is,
számos olyan részlettel kell megbirkóznia, ami nekünk fel sem tűnik.
Ki hinné,
hogy olyan mindennapi dolgok, amelyek nekünk természetesek,
mint kimenni a tengerpartra, vagy felvenni valamit a földről,
stressz és szorongás forrása lehet.
Ez történt Mohameddel,
mivel nem hajlékony a műlába.
Tíz éve fogalmam sem volt, hogy mit jelent a kazettás bomba,
és milyen borzalmas a hatása.
Megtudtam, hogy ezt a kíméletlen fegyvert
szerte a világon használják,
és továbbra is rendszeresen pusztít,
különbséget nem téve egy katonai célpont
és egy gyerek között.
Naivan elmélkedtem:
"De hát ki gyártja e fegyvereket?"
"Minek?"
A kazettás bomba
kis bombákat tartalmazó nagy tartály.
Ledobják,
és félúton kis bombák százait bocsátja ki.
Nagy területen szóródnak szét,
és becsapódáskor,
nem mindig robbannak fel.
Amelyek nem robbannak fel, olyanok, akárcsak az aknák:
a földön hevernek,
és a következő áldozatukra várnak.
Ha valaki véletlenül rájuk lép,
vagy felemeli,
felrobbanhatnak.
E fegyverek nagyon kiszámíthatatlanok,
ami jobban megnöveli a veszélyt.
Egyik nap még nyugodtan műveli a gazda a földterületét,
másnap tüzet rak, hogy ágakat égessen,
és a közelben levő résztöltetek a hő hatására felrobbanhatnak.
Az a baj, hogy a gyermekek játékokkal tévesztik össze a kis bombákat,
ugyanis pattogó labdáknak, vagy üdítős doboznak nézhetik őket.
Dokumentarista fotósként úgy döntöttem,
hogy visszatérek Libanonba pár hónappal a konfliktus vége után,
hogy kazettásbomba-túlélőkkel találkozzak.
Megismertem egy párat –
Husszeint és Rasát,
mindketten elvesztették fél lábukat.
Történetük hasonlít bármely más gyerekére,
és tanúsítják, milyen iszonyú következményei vannak
e fegyverek alkalmazásának.
Ekkor, 2007 januárjában találkoztam Mohammeddel.
11 éves volt,
és pontosan négy hónapja volt a balesete.
Mikor legelőször láttam,
fájdalmas fizioterápián ment keresztül,
hogy friss sebei begyógyuljanak.
Zsenge korban, még mindig sokkos állapotban,
Mohammed azzal küszködött, hogy új testét megszokja.
Éjnek évadján megébredt, hogy hiányzó lábát megvakarja.
Sokkal személyesebbé vált a története,
amikor rájöttem, milyen nehézségeket kell Mohammednek leküzdenie a jövőben.
A gyötrelmek, melyek sérüléséhez való hozzászokása során érték,
11 évesen,
megtöbbszöröződnek.
Mohammed élete a baleset előtt
sem volt egy habos torta.
A Rashidieh palesztin menekülttáborban született,
és jelenleg is ott él.
Libanonban kb. 400 ezer palesztin menekült él,
diszkriminatív törvényekkel korlátozva.
Nem dolgozhatnak a közszférában,
nem dolgozhatnak bizonyosok szakmákban,
és nincs joguk a magántulajdonhoz.
Ez egyik oka annak,
hogy Mohammed nem bánja, hogy otthagyta az iskolát
rögtön a sérülése után.
"Mit kezdjek egy diplomával,
ha úgysem találok munkát?" – mondta.
A kazettás bomba hatása ördögi kört alkot,
mert nemcsak az áldozatok életére, hanem a közösségére is hat.
Sok sebesült abbahagyja az iskolát,
nem talál munkát, vagy elveszíti állását,
ezáltal nem tudja eltartani családját.
Nem beszélve az állandó testi fájdalomról,
és az elszigeteltség érzéséről.
E fegyverek a legszegényebbeket sújtják.
A drága orvosi ellátás teher a családoknak.
Segélyszolgálatokra támaszkodnak,
ami elégtelen és fenntarthatatlan,
főleg azoknak, akik életük végéig segítségre szorulnak.
Mohammednek 10 évvel a sérülése után,
még mindig nincs elég pénze megfelelő műlábakra.
Nagyon óvatosan lépked,
mivel egy pár esés az évek során
szégyenbe hozta a barátai előtt.
Azzal viccelődött, hogy lábai hiányában
néha megpróbál kézen járni.
Az egyik legveszélyesebb, mégis láthatatlan utóhatás:
a fegyver okozta lelki hegek.
Mohammed egyik korábbi orvosi leletében
PTSD korai jelei mutatkoztak.
Gyötörte őt szorongás, étvágytalanság, alvászavar,
és harag is emésztette.
Mohammed sosem kapta meg a kellő segítséget a felépüléséhez.
Most a rögeszméje az, hogy mindenáron elhagyja Libanont,
akkor is, ha ez veszélyes utazást jelent:
Európa felé sodródni a Földközi-tengeren más menekültekkel.
A veszélyes utazás tudatában Mohammed azt mondta:
"Az sem számít,
ha meghalnék az úton,
mert itt már úgyis halott vagyok."
A kazettás bomba világprobléma,
mivel egész közösségeket puszit el,
s ez vár következő nemzedékekre is.
A Mines Advisory Group civil szervezet elnöke,
Jamie Franklin,
azt nyilatkozta az interneten,
hogy az amerikai sereg 2 millió tonna lőszert dobott Laoszra.
Ha nem akadtak célpontra Vietnamban,
akkor Laosz üres területeire dobták le ,
mielőtt visszatértek a támaszpontjukra,
mivel bombákkal tele landolni veszélyes.
A Vöröskereszt Nemzetközi Bizottsága szerint
csak Laoszban, a világ egyik legszegényebb országában
9–27 millió résztöltet maradt felrobbanatlan.
Kb 11 ezren sebesültek meg, vagy hunytak el 1973 óta.
A halálos fegyvert több mint 20 állam használta fegyveres konfliktusok során,
több mint 35 országban,
pl. Ukrajnában, Irakban és Szudánban.
Eddig 119 ország írta alá
kazettás lőszerek tilalmáról szóló
nemzetközi egyezményt.
Ugyanakkor a legnagyobb kazettáslőszer-gyártók,
név szerint az USA, Oroszország és Kína,
nem írták alá az életmentő egyezményt,
és továbbra is gyártják,
fenntartva a jövőbeni gyártás jogát is,
tárolják ezeket az ártalmas fegyvereket,
és talán be is vetik őket a jövőben.
Jelentések szerint a kazettás bombákat
legutóbb a jelenleg is zajló jemeni és szíriai konfliktusban használták.
A kazettáslőszer-gyártók befektetéseiről készült
egyik nemzetközi kutatás szerint,
amelyet a holland Pax civil szervezet végzett,
pénzintézetek dollármilliárdokat fektettek
kazettáslőszer-gyártó cégekbe.
Ezek zöme olyan országban székel,
amely még nem írta alá az egyezményt.
Visszatérve Mohammedre,
egyike a kevés állásának, amelyben el tudott helyezkedni, a citromszedés volt.
Megkérdeztem tőle, hogy biztonságos-e a mezőn dolgozni,
válasza "nem tudom" volt.
Bizonyított, hogy a kazettás lőszerek gyakran ott szennyeznek,
ahol a mezőgazdaság a fő bevételforrás.
A Handicap International kutatása alapján,
az ilyen lőszerektől megsebesültek vagy elhunytak 98%-a polgári személy.
Az áldozatok 84%-a férfi.
Egyes országokban az embereknek nincs más választásuk,
mintsem kimenni azokra a mezőkre,
kénytelenek dolgozni
és kockáztatni.
Mohammed egyedüli fiú a három lánytestvére mellett.
A hagyomány szerint ő a családfenntartó,
de erre egyszerűen nem képes.
Már számos munkával próbálkozott,
de fogyatéka miatt mindeniket elvesztette,
mert a fogyatékkal élők számára, kicsit sem barátságos a környezet,
hogy finoman fogalmazzak.
Nagyon fáj neki, amikor munkát keres
és elutasítják,
majd sajnálatból adnak neki egy kis alamizsnát.
Mondja nekik, hogy nem koldulni jött,
meg akar dolgozni érte.
Mohammed épp 21 éves.
Írástudatlan,
és hangüzenetekkel kommunikál.
Itt van egyik üzenete.
(Hang) Mohammed: (Arabul beszél)
Laura Boushnak: Azt mondta: "Az álmom, hogy szaladjak,
és tudom, ha egyszer nekifutamodok,
sosem fogok megállni."
Köszönöm
(Taps)