Mit tett a drogellenes háború a világgal?
Gyilkosságot, súlyos testi sértést Mexikóban,
Közép-Amerikában, és sok más részén a bolygónak,
évi 300 milliárd dollárosra
becsült feketepiacot,
zsúfolt börtönöket az Egyesült Államokban és másutt,
rendőrséget, katonaságot vonva a megnyerhetetlen háborúba
amely sérti az alapvető jogokat, és az átlag polgár
csak reméli, hogy nem kerül ennek a kereszttüzébe,
eközben több ember használ
több kábítószert, mint valaha.
Az én hazámban, amely már átélt egy alkoholtilalmat
és egy Al Caponét, ötvenszer annyit.
Ezért ez különösen bosszantó nekem,
egy amerikainak, hogy mi vagyunk a hajtóereje
a globális drogellenes háborúnak.
Kérdezhetjük, hogy miért bünteti
annyi ország a drogot, amiről nem is hallott,
miért hangsúlyozzák az ENSZ kábítószer-egyezményei
a büntetést az egészséggel szemben,
míg a legtöbb pénz világszerte
nem a drog elleni kezelésre megy,
nem a segélyszervezeteknek, hanem azoknak, akik büntetnek
és akkor megtalálod a jó öreg Amerikai Egyesült Államokat.
Mire jó ez?
Egyesek, különösen Latin-Amerikában,
nem hiszik, hogy ez a drogról szól.
Ez csak egy ürügy, hogy elősegítsék
az USA reálpolitikai érdekeit.
De azért többnyire nem erről van szó.
Nem akarjuk, hogy gengszterek és gerillák
illegális kábítószerpénzzel finanszírozva
terrorizálják és irányítsák a nemzeteket.
Nem, a tény az, hogy Amerika tényleg megőrül,
amikor a drogokról van szó.
Vagyis, ne feledjük, mi gondoltuk úgy,
hogy mi majd betiltjuk az alkoholt.
Ne úgy gondoljunk hát a globális drogellenes háborúnkra,
mint valamiféle racionális politikára,
hanem mint ennek a hazai pszichózisnak
a nemzetközi kivetülésére.
(Taps)
De most a jó hír.
Itt vannak az oroszok, akik vezetik a kábítószer-háborút, és nem mi.
A legtöbb politikus hazámban,
tartózkodna a drogháborútól
kevesebb embert tenne rács mögé, nem pedig többet,
és én, amerikaiként, büszkén mondhatom,
hogy mi állunk az élen
a marihuána-politika reformjában.
Egészségügyi felhasználása már legális
50 államunk közel felében,
emberek milliói vehetik meg a marihuánát,
a gyógyszerüket hivatalosan, engedélyezett gyógyszertárakban,
és több mint polgártársaim fele azt mondja, hogy itt az ideje
törvénnyel szabályozni és adóztatni a marihuánát,
az alkoholhoz hasonló módon.
Ezt teszi Colorado és Washington,
Uruguay, és mások biztosan csatlakozni fognak.
Szóval ez az, amit csinálok:
azon dolgozom, hogy véget vessek a drogháborúnak.
Azt hiszem, minden ott kezdődött,
amikor egy vallásos és erkölcsös családban felnőve
egy rabbi legidősebb fiaként,
az egyetemen,
ahol szívtam egy kis marihuánát
és kedveltem. (Nevetés)
És tetszett az ivászat is, de nyilvánvaló volt,
hogy az alkohol volt veszélyesebb a kettő közül,
de rögtön sittre kerültünk volna
egy jointért.
Nos, ez a képmutatás nagyon aggasztott,
így a doktorimat a nemzetközi kábítószer-ellenőrzésről írtam.
Sikerült bejutnom a Külügyminisztériumba,
biztonsági engedéllyel.
Beszéltem drogellenőrzési hivatallal és bűnüldözési ügynökökkel
Európa- és Amerika-szerte,
és megkérdeztem őket,
"Mit gondolnak, mi a válasz?"
Nos, Latin-Amerikában azt mondták,
"Nem igazán lehet leállítani az utánpótlást.
A válasz az USA-ban rejlik,
a keresletet kell megszüntetni."
Így aztán hazatértemkor beszélek az emberekkel,
akik aktív drogellenzők, és ők azt mondták,
"Tudod, Ethan, nem lehet megszüntetni a keresletet.
A válasz abban rejlik, hogy el kell vágni az ellátást."
Ezután beszéltem a srácokkal a vámügyön,
hogy próbáljuk leállítani a kábítószereket a határon,
akik azt mondták: "Ezt itt nem itt tudod leállítani.
A válasz amott van,
véget kell vetni a keresletnek és kínálatnak."
Ekkor jöttem rá:
Minden érintett azt gondolja,
hogy a válasz ott keresendő,
amelyről ő a legkevesebbet tudja.
Ekkor kezdtem olvasni mindent, amit csak tudtam
a pszichoaktív drogokról, történetükről, a tudományukról,
a politikáról, mindenről.
És minél többet olvastam,
annál jobban rájöttem, hogy egy átgondolt,
felvilágosult, intelligens megközelítés ide vezetne,
míg hazám politikája és törvényei
egész máshova.
Ez a különbség hihetetlen szellemi
és erkölcsi fejtörőként hatott rám.
Talán soha nem is létezett
drogmentes társadalom.
Majdnem minden társadalom
fogyasztott már pszichoaktív anyagot
fájdalmak kezelésére, erőfokozásra, társas életre,
még az Isteni kapcsolatokhoz is.
A vágy, hogy megváltoztassuk a tudatunkat
is lehet olyan alapvető, akár a vágyaink
az élelemért, a társaságért, vagy a szex iránt.
Tehát az igazi kihívás,
hogy megtanuljuk, hogyan kell élni a drogokkal,
hogy a lehető legkisebb kárt okozzák,
más esetekben pedig a lehető legnagyobb hasznot hozzák.
Elmondok még valamit, amit megtanultam,
az okait annak, hogy miért legálisak egyes drogok, mások pedig nem.
Ennek szinte semmi köze a tudományhoz, az egészségügyhöz,
vagy a drogok relatív kockázatához,
de szinte minden köze, ahhoz, aki használja
és akit azon értek, hogy bizonyos drogokat használ.
A XIX. század vége felé,
amikor a legtöbb, ma már tiltott drog még legális volt,
az ópiumszármazékok fő fogyasztói hazámban,
és máshol, középkorú fehér nők voltak,
akik a fájdalmukat akarták enyhíteni
amikor kevés fájdalomcsillapító állt csak rendelkezésre.
És senki sem gondolt a megbüntetésükre,
mert senki nem akarta a nagyit rács mögé tenni.
De amikor kínaiak százezrei
kezdtek megjelenni a hazámban,
keményen dolgozva a vasútnál és a bányákban,
este kiütve magukat,
amint azt tették a régi országukban
néhány szippantással az ópiumpipából,
ekkor jelent meg az első drogtilalmi törvény
Kaliforniában és Nevadában,
a kínaiak miatt, faji félelemtől hajtva,
és ami a fehér nőket
ópiumfüggő szexrabszolgákká alacsonyította.
Az első kokaintilalmi törvényeket szintén a déli társadalomban
elfoglalt helyükről megfeledkező, fehér port szippantgató
fekete férfiakkal szembeni
faji félelem indukálta.
Az első marihuánát tiltó törvények
a mexikói bevándorlóktól való félelemet jelzik
nyugaton és délnyugaton is.
És ami igaz volt nálunk itthon,
az ugyanúgy igaz másoknál is,
úgy a törvények eredetét,
mint azok végrehajtását illetően.
Másképp szólva,
és egy kicsi túlzással:
Ha a kokaint élvezők leginkább
tehetősebb idős fehér férfiak lennének,
a Viagra fő fogyasztói pedig
szegény fiatal feketék,
akkor a kokainra könnyű lenne receptet kapni az orvostól,
míg a Viagra eladása öt-tíz évet jelentene rácsok mögött.
(Taps)
Én professzorként tanítottam erről.
Most emberjogi aktivistaként
engem a szégyen hajt, amiért egy olyan,
- egyébként remek - nemzethez tartozom,
amely a világ népességének kevesebb mint öt százalékát adja,
miközben a bebörtönzöttek 25 százaléka a tagjai közül kerül ki.
Találkoztam emberekkel, akik elvesztették szeretteiket
kábítószeres erőszak, bebörtönzés,
túladagolás, vagy AIDS miatt,
mert a drogellenes politika
a büntetést támogatja az egészség helyett.
Jó emberek vesztették el állásukat,
otthonaikat, szabadságukat, még a gyerekeiket is az államnak,
nem azért, mert bántottak volna valakit,
hanem kizárólag azért, mert úgy döntöttek,
hogy az egyik drogot választják a másik helyett.
Szóval a legalizálás lesz a nyerő?
Ebben magam sem vagyok biztos:
a hét 3 napján azt hiszem igen, a többi 3-on pedig azt, hogy nem,
vasárnap pedig agnosztikus vagyok.
De mivel ma kedd van,
hadd mondjam azt, hogy a legtöbb büntetendő drog
jogilag szabályozása és adóztatása
radikálisan csökkentené a bűnözést, az erőszakot,
a korrupciót, és a fekete piacot,
a hamisított és designer drogok problémáit,
javítaná a közbiztonságot,
és lehetne az adókat sokkal hasznosabb célokra,
mint például a fejlesztésre használni.
Úgy értem, tekintsük a marihuána, a kokain,
a heroin és a metamfetamin piacát
ugyanolyan globális árupiacoknak,
mint az alkohol, a dohány,
kávé, cukor, és sok minden más termék piacát.
Ahol kereslet van,
ott lesz kínálat is.
Semmisíts meg egy forrást,
és egy másik lép a helyére.
Az emberek úgy gondolnak a betiltásra,
mint a szabályzás végső formájára,
holott ez jelenti a rendelet semmibevételét,
és az üres terek bűnözőkkel való kitöltését.
Ezért van az, hogy ha büntető törvényekkel
és rendőrséggel próbálunk irányítani
egy dinamikus globális árupiacot,
az egyenes út a katasztrófához.
Pedig valójában
az illegális kábítószerpiacokat
a lehető legnagyobb mértékben a felszínre kéne hozni,
és a lehető legintelligensebben szabályozni,
hogy minimalizálni lehessen úgy a drogok,
mint a tiltó rendelkezések által okozott károkat.
A marihuánára például ez nyilvánvalóan legalizálást
és az alkoholhoz hasonló adóztatást jelentene.
Ennek óriásiak lennének az előnyei, és minimálisak a kockázatai.
Többen fognak majd marihuánát szívni?
Lehet, de ezek nem a fiatalok lesznek.
mert nekik nem lesz engedélyezve,
és őszintén, nekik amúgy is megvannak
a legjobb beszerzési forrásaik.
Azt hiszem az idősebbek lesznek azok.
A 40 és 60 körüliek,
a 80 évesek, akiknek jobban bejön egy kis marihuána az italukhoz este
vagy az altatóhoz, vagy ahhoz,
hogy enyhítse az ízületi gyulladást, vagy a cukorbetegséget,
vagy esetleg egy hosszú házasság felpezsdítéséhez. (Nevetés)
És ez lehet egy igazi közegészségügyi előny.
A többi drogról szólva,
nézzük meg Portugáliát, ahol senkit nem börtönöznek be,
mert drog van nála,
mert komoly kormányzati szándék
a függőséget egészségügyi témaként kezelni.
Vagy itt van Svájc, Németország, Hollandia,
Dánia, vagy Anglia,
ahol az évek óta heroinozók,
akik többször próbáltak leszokni, de sikertelenül,
most gyógyszer-heroint kapnak segélyszervezetektől
orvosi klinikákon, és mik az eredmények:
csökken az illegális kábítószer-fogyasztás, a betegségek,
a túladagolás, a bűnözés és a letartóztatások,
miközben az egészség és a jó közérzet javul,
az adózók jól járnak,
a sok kábítószeres pedig megszabadul a szenvedélybetegségétől.
Nézzük Új-Zélandot, ahol nemrég elfogadtak egy törvényt,
ami legalizálja bizonyos buli-drogok árusítását,
amennyiben használatukat biztonságosnak ítélték meg.
Vagy itt van Brazília és más országok,
ahol az ayahuasca, egy figyelemre méltó pszichoaktív anyag
büntetlenül vásárolható és fogyasztható
amennyiben ez vallásos kontextusban történik.
Vagy nézzük Bolíviát és Perut,
ahol mindenféle termék készül a kokacserje leveléből,
a kokain alapanyagából,
és árulható legálisan, üzletekben,
minden nyilvánvaló káros közegészségügyi hatás nélkül.
Szóval ne felejtsük el, hogy a Coca-Colában 1900-ig, kokain volt,
és jól tudjuk akkor sem volt addiktívabb,
mint napjainkban.
Ezzel szemben, nézzük a cigarettát:
Semmire sem tesz függővé és öl meg annyi embert, mint a cigaretta.
Amikor kutatók megkérdezik a heroinfüggőket,
hogy melyik drogról a legnehezebb leszokni,a legtöbbje a cigarettát említi.
Ugyanakkor nálunk, és sok más országban
az emberek fele, akik valaha a cigi rabjai voltak,
leszoktak anélkül,
hogy bárki is letartóztatásba vagy börtönbe került volna,
vagy bírósági úton
"elvonókúrára" küldték volna.
Mindezt magasabb adóval,
az értékesítés és a használat időbeli és térbeli korlátozásával,
és hatékony dohányzásellenes kampányokkal érték el.
Tudnánk még csökkenteni a dohányzást
azáltal, hogy illegálissá tesszük? Valószínűleg.
De csak képzeljük el a drogháború rémálmát,
amit ez eredményezne.
Tehát kétszeresek a kihívások,
amikkel ma szembe kell néznünk.
Az első, az irányelv kihívása,
hogy alternatívákat tervezzünk és valósítsunk meg
az eredménytelen tiltó politikákkal szemben.
sőt, jobb szabályozására van szükség a jelenleg legális
drogokkal való együttéléshez is.
De a második kihívás keményebb,
mert rólunk szól.
A reform akadályozói nem csak ott vannak
a börtönipari komplexum,
vagy más, a status quo fenntartásában
érdekeltek hatalmában,
hanem mindegyikőnk legbensőjében.
A félelmeink, az ismereteink hiánya, és a képzeletünk
állja útját az igazi reformnak.
És végül azt hiszem, hogy a szálak a gyermekeinkhez vezetnek
és minden szülő azon vágyához, hogy egy buborékban tartsa a kicsinyét,
és ahhoz a félelmükhöz, hogy a drogok valahogy áthatolnak ezen a védelmen,
és veszélynek teszik ki a fiatalokat.
Sőt, néha úgy tűnik, mintha az egész
drogellenes háborút
egy óriás gyermekvédelmi törvényként kezeljük,
pedig minden fiatal számára világos, hogy nem az.
Tehát ezt mondom a tinédzsereknek:
Először is, ne drogozz!
Másodszor is, ne drogozz!
Harmadszor, ha drogozol is,
van egy-két dolog amit akarom, hogy tudj,
mert szülőként nekem az a legfontosabb,
hogy biztonságban gyere haza az éjszakából
egészségben nőj fel, és legyen egy jó felnőttkorod.
Ez az én drogfelvilágosító mantrám: Első a biztonság.
Szóval ennek áldozom az életemet,
szervezetet, és mozgalmat építeni olyan emberekből,
akik hiszik, hogy hátat kell fordítaniuk
a múlt kudarcot vallott tiltásainak
és magunkévá tenni egy új, a tudományon, együttérzésen,
egészségen és emberi jogokon alapuló megközelítést,
amelyben a politikai paletta minden irányából
és más területekről érkező emberek,
emberek, akik szeretik a drogokat,
vagy akik utálják azokat,
és emberek, akiket nem érdekelnek a drogok,
mindannyian hiszik, hogy ennek a drogellenes háborúnak,
ennek a maradi, szívtelen, katasztrofális drogellenes háborúnak
véget kell már vetni.
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm. Köszönöm.
Chris Anderson: Ethan,
gratula - egészen megfelelő a reakció.
Ez egy nagy beszéd volt.
Nem egészen vastaps, de mégis,
és biztos vagyok, hogy páran
és talán pont azok, akik online néznek,
lehet, hogy ismernek egy tinédzsert, vagy van egy barátjuk,
vagy valakijük, aki megbetegedett,
talán meg is halt egy kábítószer-túladagolástól.
Biztos volt már, hogy egy ilyen ember hozzád fordult korábban.
Mit mondasz neki?
EN: Chris, a legcsodálatosabb dolog, ami nemrég történt az,
hogy egyre több emberrel találkozom,
akik ténylegesen elvesztettek testvért vagy gyermeket
kábítószer-túladagolás miatt, és 10 éve
ezek az emberek azt mondták,
állítsuk a dealereket kivégző-osztag elé
és az majd megoldja.
De mára sikerült megérteniük,
hogy a drogháború semmit nem tesz a gyerekeik védelméért.
Sőt, még valószínűbbé tette,
hogy a gyerekek veszélybe kerülnek.
És így ők most egy drogpolitikai
reformmozgalom tagjává válnak.
Emberek, akiknek egyik gyereke
alkoholfüggő, a másik a kokain vagy a heroin rabja,
azt kérdezik maguktól:
Miért tud ez a gyerek egyről a kettőre jutni,
és jobbá lenni,
a másik meg miért kerül állandóan
börtönbe, rendőrségi ügyekbe és és bűnözők közé?
Tehát mindenki érti,
hogy a drogháború nem véd meg senkit.
CA: Biztos, hogy az USA-ban politikai káosz van
a legtöbb kérdésben.
Van-e reális esélye annak,
hogy valódi változás lesz ebben a kérdésben az elkövetkező öt évben?
EN: Igen, ez érdekes. Már kapom a hívásokat
már az újságíróktól, akik azt mondják:
"Ethan, úgy tűnik, mintha csak két kérdés
haladna előre politikailag Amerikában mostanság:
a marihuána jogi reformja és a melegek házassága.
Mit csinálsz jól?"
És akkor egyszer csak eltűnik a kétpártiság,
a republikánusokkal a Kongresszusban
és a törvényhozó engedélyezi a beterjesztés hatályba lépését,
többségi demokrata támogatással,
így a kérdés politikai tabutémából,
az amerikai politika legrettegettebb témájából
sikertémává vált.
CA: Ethan köszönöm hogy itt voltál. EN: Chris, köszönöm.
CA: Köszönöm. EN: Köszönöm. (Taps)