Pre nekoliko godina
započinjala sam novu lekciju sa svojim đacima četvrtog razreda.
Kad god započnemo novu lekciju,
volim da krenem tako što učenici navedu sve što znaju o toj temi,
a potom i zabeležimo koja pitanja imaju.
Desio mi se trenutak koji je košmar svakog učitelja.
Jedan od mojih učenika je postavio pitanje:
„Zašto su neki ljudi rasisti?“
A druga učenica, zvaćemo je Abi,
podigla je ruku i ponudila odgovor:
„Možda neki ljudi ne vole crnce jer je njihova koža boje kake.“
Da, znam.
U tom času je čitav razred eksplodirao.
Polovina njih je odmah počela da se smeje,
a druga polovina je počela da viče na Abi
i da uzvikuje, na primer:
„O bože, ne smeš to da govoriš, to je rasistički!“
Hajde, na trenutak zamislite ovu scenu u svojoj glavi.
Imate razred dece od devet i 10 godina
i polovina njih je upala u histeriju
jer misle da je Abi rekla nešto što je nenormalno smešno,
a druga polovina viče na nju jer je rekla nešto uvredljivo.
A zatim imate Abi koja sedi sasvim zbunjena
jer u svojoj glavi ne razume težinu svojih reči
i zašto svi tako reaguju.
A tu sam i ja, učiteljica koja stoji u ćošku
i samo što ne dobije napad panike.
Kao učiteljica,
stalno moram da donosim brze odluke.
Znala sam da moram da reagujem, ali kako?
Uzmite u obzir svoje instinkte „bori se ili beži“.
Mogla sam da se borim
tako što bih povisila ton i izgrdila je zbog njenih reči.
Ili da pobegnem - prosto promenim temu
i brzo pređem na nešto drugo,
bilo šta što bi učenicima skrenulo pažnju sa reči „kaka“.
Međutim, kao što znamo, često nije lako uraditi pravu stvar.
Koliko god da sam želela da se taj trenutak završi,
i znala da bi mi obe opcije pomogle da pobegnem iz situacije,
bila sam svesna da je ovaj trenutak
previše važan za učenje da bih ga propustila.
Nakon izvesnog perioda stajanja koji se činio kao večnost,
otkočila sam se, okrenula se ka razredu i rekla:
„U stvari, ima smisla ono što je rekla Abi.“
Moji učenici su se zbunjeno pogledali međusobno.
Nastavila sam:
„Jedan od razloga zašto rasizam postoji
je taj što su ljudi sa svetlom kožom gledali ljude sa tamnom kožom
i rekli da je njihova koža ružna.
Čak koriste taj razlog kao izgovor da ih dehumanizuju.
A razlog zašto uopšte učimo o rasi i rasizmu
je da bismo se obrazovali i da bismo znali da postupamo bolje,
da bismo razumeli zašto su ovakvi komentari bolni,
i da se postaramo da ljude sa tamnom kožom
uvek tretiramo sa poštovanjem i ljubaznošću.“
Ovo je bio zaista zastrašujući trenutak za učenje.
Ali kako smo nastavili sa razgovorom,
primetila sam da su Abi i ostala deca
i dalje bila voljna da se uključe.
Dok sam posmatrala kako učenici tonu u razgovor,
počela sam da se pitam koliko učenika ima pretpostavke kao Abi.
Šta se desi kada te pretpostavke prođu neprimećene i nerazrešene,
kao što se često dešava?
Ali najpre, mislim da je važno da se vratimo unazad
i da razmislimo zbog čega je neka tema tabu.
Ne sećam da sam dobila zvaničnu listu stvari
o kojima ne treba govoriti.
Ali se sećam da sam tokom odrastanja uvek iznova slušala
da postoje dve stvari o kojima na treba govoriti na porodičnim okupljanjima,
a to su religija i politika.
Oduvek sam mislila da je to baš čudno
jer su religija i politika obično faktori od snažnog uticaja
na veliki deo našeg identiteta i uverenja.
Ali ono zbog čega je neka tema tabu
jeste taj osećaj neprijatnosti kada se ona javi u razgovoru.
Ali neki ljudi izuzetno dobro poznaju jezik pravičnosti,
dok se drugi boje da će ih posramiti jer nisu politički korektni
ili da će se videti njihovo neznanje čim otvore usta.
Smatram da je prvi korak ka vođenju razgovora
o nečemu kao što je pravičnost
početi stvaranjem zajedničkog jezika.
To zapravo počinje uklanjanjem stigme sa tema
koje se obično smatraju tabuom.
Razgovori o rasi, na primer,
imaju svoj specifičan jezik
i potrebno je da učenici poznaju taj jezik
kako bi vodili ove razgovore.
Škole su često jedino mesto
gde se učenici mogu osećati slobodno i opušteno
da bi postavljali pitanja i pravili greške.
Ali, nažalost, nemaju svi učenici taj osećaj sigurnosti.
Tog dana sam pred učenicima četvrtog razreda znala
da način na koji odaberem da odgovorim može imati životne posledice
ne samo za Abi, već i za ostale učenike u mom razredu.
Da sam odbacila njene reči,
ostatak razreda mogao je da zaključi da je ovaj tip komentara prihvatljiv.
Ali da sam vikala na Abi
i osramotila je pred svim njenim prijateljima,
taj osećaj sramote vezan za jedan od prvih razgovora o rasi
mogao bi je sprečiti da se ponovo angažuje u razgovorima na tu temu.
No, podučavanje dece pravičnosti u školama ne uči ih šta da misle.
Ne radi se o tome da im daje sredstva, strategije, jezik
i prilike da vežbaju kako da razmišljaju.
Na primer, razmislite o tome kako učimo decu da čitaju.
Ne počinjemo tako što im damo knjige.
Počinjemo tako što rastavimo reči na slova i zvukove
i podstičemo ih da vežbaju znanje svakodnevnim čitanjem,
sa partnerom ili sa prijateljima.
Postavljamo im mnoga pitanja vezana za razumevanje
da bismo se uverili da razumeju ono šta čitaju.
Smatram da podučavanju dece pravičnosti
treba pristupiti na potpuno isti način.
Volim da započnem tako što učenicima zadajem anketu svake godine
o različitim pitanjima vezanim za pravičnost i uključivanje.
Ovo je primer ankete jednog od moje dece,
i kao što vidite, prisutan je humor.
Na pitanje: „Šta je rasa?“
odgovorila je „Kada dva ili više automobila, čoveka ili životinje
trče da vide ko je najbrži i ko će pobediti.“
Međutim, ako pogledate njen odgovor na pitanje: „Šta je rasizam?“,
kaže: „Kada neko ružno govori ili naziva ružnim imenom nekog ko je tamne kože.“
Dakle, mlada je, ali pokazuje da počinje da razume.
A kada se ponašamo
kao da naši učenici nisu sposobni da vode takve razgovore,
zapravo im činimo medveđu uslugu.
Takođe znam da ovakvi razgovori
našim učenicima mogu delovati veoma zastrašujuće,
naročito osnovcima.
Ali ja sam predavala od prvog do petog razreda
i mogu vam reći, na primer,
da neću ući u prvi razred
i početi da govorim o stvarima kao što je masovno stavljanje u zatvor.
Ali čak i prvak od šest godina može da razume razliku
između onog što je pravedno - ljudi dobijaju ono što im treba.
Zajedno smo u razredu prepoznali mnogo ovakvih stvari.
Razlika između pravednosti i jednakosti -
kada svi dobiju isto,
pogotovo poklončiće za goste na rođendanskim žurkama.
Prvaci obično mogu da razumeju razliku
između kazne i posledice.
Sve ove stvari su osnovni koncepti
koje osoba mora da razume
pre nego što uđe u razgovor
o masovnom zatvaranju u Sjedinjenim Državama.
Neki će možda pomisliti da su predškolci i prvaci
previše mladi da bi razgovarali o rasizmu,
ali će vam takođe reći da tako mala deca
razumeju da postoji mnogo različitih komponenti
od kojih je sačinjen naš identitet,
kako su ljudi slični i različiti
i šta znači imati moć kada je drugi ljudi nemaju.
Kada vodimo ovakve razgovore sa učenicima mlađeg uzrasta,
to zapravo uklanja deo osećaja o tabuu
kada te teme iskrsnu na starijim uzrastima.
Takođe znam da podučavanje ovim stvarima u školama
može delovati kao šetnja kroz minsko polje.
Na primer, šta se dešava kada se roditelji ili porodice
ne slažu da takve razgovore treba voditi u školama?
Ali tim ljudima mogu reći
da postoje primeri stvari koje su mi učenici rekli
i koje su mi stavili do znanja.
Na primer, jedan učenik je došao i šapnuo mi:
„Čuo sam da mnogi ljudi koriste termin LGBTQ,
ali ne znam šta to znači i previše me je sramota da priznam.“
Jedan učenik je došao preko vikenda, prišao mi i rekao:
„Znate, upravo sam gledao film o Australiji
i zapitao sam se da li i tamo postoji rasizam.“
Uvek želim da mojim učenicima bude ugodno da vode ove razgovore,
jer kada im je ugodno da govore o tome i postavljaju pitanja,
takođe im postaje prijatnije da iznesu svoje životne priče i iskustva
u smislu toga u kakvom su odnosu sa ovim velikim temama.
Takođe, neki učitelji se mogu unervoziti
ako učenik iznese temu ili postavi pitanje,
a oni ne znaju odgovor na njega.
Ali ako učenik nekada iznese nešto pred mene
a ja ne znam odgovor,
uvek to priznam i prihvatim,
jer se neću pretvarati da sam stručnjak za nešto
u čemu nemam iskustvo ili autoritet.
Iste te godine, učenik je došao
i postavio pitanje o zajednici LGBTQ,
a ja jednostavno nisam dovoljno znala da bih dala odgovarajući odgovor.
Tako da sam umesto toga podstakla tog učenika
da uspostavi kontakt i postavi pitanje predstavnici neprofitne organizacije
koja je došla da govori našem razredu upravo o tom problemu.
Kada priznamo svojim učenicima da nemamo sve odgovore,
ne samo da nam to pred njima pripisuje ljudskost,
već im takođe pokazuje da i odrasli treba da pređu dug put
kada se radi o učenju o temama pravičnosti.
Nedavno sam napisala lekciju o saglasnosti.
Za neke ljude je to bilo vrlo uzbudljivo
jer sam uzela tu temu, koja je delovala kao tabu i zastrašujuće,
i razložila je na način koji je bio pristupačan za osnovce.
Međutim, za druge ljude,
ideja o saglasnosti je snažno vezana za seks,
a seks se često smatra tabu temom,
pa im je zbog toga bilo vrlo neprijatno.
Ali moji učenici su trećaci,
pa mi ne govorimo o seksu na časovima.
Umesto toga, htela sam da shvate
da svako ima različite fizičke granice
sa kojima im je ugodno.
Društvena i emocionalna inteligencija
koja je potrebna da bi se protumačile nečije reči, ton i jezik tela
su veštine koje često treba eksplicitno podučavati,
isto kao što učimo stvari kao što su čitanje i matematika.
Ova lekcija nije rezervisana za učenike samo jednog dela populacije.
Stvari poput preispitivanja, primećivanja i kritičkog promišljanja
su nešto što svi učenici, bilo koje rase, etničke pripadnosti,
porekla, jezika, prihoda i mesta boravka treba da uče u školama.
Takođe, namerno izbegavanje ovih tema
mnogo toga govori našim učenicima
jer deca primećuju kada njihovi učitelji i udžbenici
izostavljaju mišljenja i iskustva ljudi kao što su žene ili ljudi obojene kože.
Tišina mnogo govori.
Nedavno sam upitala razred trećaka
šta bi rekli odraslima koji misle da su oni previše mladi
da bi učili o problemima pravičnosti.
Mada je u pitanju mali uzorak od mojih 25 učenika,
svi su se složili
da ne samo da su sposobni da vode ove razgovore,
već učenje o tome vide kao pravo, a ne privilegiju.
Njihovim rečima:
„Dovoljno smo veliki da znamo za ove stvari
jer se ti problemi dešavaju tamo gde mi živimo.
Imamo pravo da govorimo o njima
jer će to biti naš život u budućnosti.“
Hvala.
(Aplauz)